УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №752/16262/18 Головуючий у 1-й інст. Чередніченко Н.П. 
Категорія 44 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого          Павицької Т. М.,
суддів                  Трояновської Г.С., Миніч Т.І.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №752/16262/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Київської міської прокуратури, Київського апеляційного суду, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Чередніченко Н.П. в м. Києві,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції України в м. Києві, Київської місцевої прокуратури №1, Голосіївського районного суду м. Києва, в якому просив стягнути солідарно із відповідачів, за рахунок державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями органів досудового слідства, прокуратури та суду в кримінальних провадженнях №12014100010007977 та №420131110010000572, які були об`єднані ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.04.2015, а саме: 
- 29 988 000 грн кошти за час незаконного перебування ОСОБА_1 під вартою; 
- 500 000 грн кошти за незаконне пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, незаконне пред`явлення підозр у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.186 КК України та за час перебування ОСОБА_1 під слідством під час досудового розслідування; 
- 500 000 грн кошти за час розгляду апеляції прокурора в Апеляційному суді м. Києва; 
- 620 000 грн кошти по оплаті за надану правову допомогу в кримінальних провадженнях №12014100010007977 та №420131110010000572, а всього 31 608 000,00 грн.
11 лютого 2019 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву, у якій просив стягнути з Державної казначейської служби України, за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування завданої йому моральної шкоди в сумі – 31 608 000,00 грн. 
В обґрунтування позову зазначає, що 06 травня 2012 року слідчим Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві лейтенантом міліції Ляшенко Д.І. ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Вказує, що ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 08 травня 2012 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у виді взяття під варту. Стверджує, що в подальшому, обраний ОСОБА_1 запобіжний захід у виді тримання від вартою постійно продовжувався слідчими суддями Голосіївського районного суду м. Києва.
Зазначає, що 02 вересня 2013 року відомості про можливе скоєння ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №420131110010000572, та складено обвинувальний акт відносно нього. Вказує, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.11.2013, обвинувальний акт в кримінальному провадженні за №420131110010000572 від 02.09.2013 відносно ОСОБА_1 , було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва. Також, стверджує, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року, обвинувальний акт в кримінальному провадженні за №420131110010000572 від 02.09.2013 відносно ОСОБА_1 було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва. Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою було змінено на заставу в розмірі 20 мінімальних заробітних плат, що становило 22 940,00 грн. Вказує, що 23 грудня 2013 року ОСОБА_1 був звільнений під заставу на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року.
Зазначає, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року обвинувальний акт в кримінальному провадженні за №420131110010000572 від 02.09.2013 відносно ОСОБА_1 було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва та було залишено без змін міру запобіжного заходу у виді застави. Стверджує, що обвинувальні акти відносно ОСОБА_1 неодноразово повертались до прокуратури для усунення виявлених недоліків, фактично визнавалось судом порушення слідчим та прокурором прав позивача. 
Зазначає, що 16 вересня 2014 року ОСОБА_1 був затриманий співробітниками поліції за місцем тимчасового проживання в квартирі АДРЕСА_1 . Вказує, що цього ж дня ОСОБА_1 було вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Зазначає, що ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18 вересня 2014 року, позивачу, підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Стверджує, що у вересні 2015 року ОСОБА_1 та його, як представника було ознайомлено із обвинувальним актом в кримінальному провадженні №12014100010007977 від 16.09.2014 за ч.2 ст.121 КК України та обвинувальним актом в кримінальному провадженні №420131110010000572 від 02.09.2013 за ч. 2 ст. 186 КК України. 
Вказує, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року кримінальне провадження №12014100010007977 було об`єднано із кримінальним провадженням №420131110010000572. Зазначає, що об`єднане кримінальне провадження розглядалось Голосіївським районним судом м. Києва у справі №752/2549/15-к, та під час судового розгляду зазначеної справи дія запобіжного заходу у виді тримання під вартою постійно продовжувалась. Стверджує, що він, як представник ОСОБА_1 так і сам позивач неодноразово звертались зі скаргами та клопотаннями, які залишались без належного реагування зі сторони суду. Вказує, що за весь час судового розгляду до проголошення вироку, ОСОБА_1 перебував під вартою. 
Зазначає, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року ОСОБА_1 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.121 КК України, а також визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України. Обраний ОСОБА_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою було скасовано, та позивача було звільнено з під варти в залі суду. Вказує, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2018 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року було залишено без змін. 
Стверджує, що ОСОБА_1 фактично незаконно перебував під вартою 1383 дні, однак, з огляду на положення Закону України №838-VIII від 25.11.2015 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування терміну попереднього ув`язнення в строк покарання» в даному випадку справедливим буде здійснити розрахунок один день попереднього ув`язнення за два дні, що становить 2766 дні. Крім того, вважає, що загальний строк перебування позивача під слідством та судом по двом кримінальним провадженням, якщо рахувати один день за день становить 1694 дні. Стверджує, що за вказаний період під час незаконного перебування під слідством та судом ОСОБА_1 не міг працювати та отримувати заробіток, а також, позивач не мав можливості створити сім`ю, спілкуватись із батьками та рідними. 
Зазначає, що незаконні дії співробітників органу досудового розслідування, прокуратури та суду призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків ОСОБА_1 , і на сьогоднішній день вимагають додаткових зусиль для організації його життя, лікування, що потребує значних коштів. Крім того, стверджує, що після оголошення виправдувального вироку, стороною обвинувачення було подано апеляційну скаргу на зазначений вирок, яка перебувала на розгляді в Апеляційному суді м. Києва до 19 червня 2018 року. Вказує, що в ході апеляційного розгляду, сторона обвинувачення знову не змогла забезпечити явку потерпілих та свідків, розгляд справи та прийняття рішення затягувались, що також негативно впливало на позивача та призводило до вимушених змін в його житті. Вважає, що на користь ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню: шкода за час незаконного перебування позивача під вартою в сумі 29 988 000 грн (2766 дні); шкода за незаконне пред`явлення позивачу обвинувачення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, незаконне пред`явлення позивачу підозр у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.2 ст.186 КК України, та за час перебування позивача під слідством під час досудового розслідування в сумі 500 000 грн.; шкода за час розгляду апеляції прокурора в Апеляційному суді м. Києва в сумі 500 000 грн., а також стягненню підлягають кошти за надану адвокатом позивачу правову допомогу в кримінальних провадження №12014100010007977 та №420131110010000572 на загальну суму 620 000 грн. Враховуючи вищевикладене просить задовольнити позов в повному обсязі.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 477 308,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що 16.02.2021 позивачем було подано клопотання про витребування доказів з архіву Голосіївського районного суду м. Києва, ГУ НП в м. Києві, прокуратури м. Києва, в яких були суттєві докази нанесення моральної шкоди ОСОБА_1 , але зазначене клопотання так і не було розглянуто судом першої інстанції, що унеможливило ухвалити суду в повному обсязі законне та обґрунтоване рішення. Стверджує, що 16.02.2021 ОСОБА_1 до суду було подано чергове клопотання щодо врахування додаткових доказів у цивільній справі, в додатку до якого були копії процесуальних документів, які підтверджували нанесенню ОСОБА_1 моральної шкоди, але суд першої інстанції так і не надав їм належної правової оцінки та не врахував їх при оцінці моральної шкоди. Зазначає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини, які мають значення для справи, не взяв до уваги докази, які надавалися позивачем та які не були дослідженні судом, і в подальшому не враховані при оцінці нанесеної ОСОБА_1 моральної шкоди. 
Вказує, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 28.11.2016 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 121 КК України та його виправдано, оскільки не доведено, що злочин вчинено обвинуваченим. Зазначає, що ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19.06.2018 апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишено без задоволення, а виправдувальний вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року залишено без змін. Стверджує, що весь цей час вирок суду першої інстанції не набирав законної сили, більше півтора року тривав розгляд апеляційної скарги прокурора, проводилися чергові судові засідання, на яких завжди був присутній ОСОБА_1 , якого знову допитували про ті події, які з ним трапилися, він неодноразово нервував та переживав з приводу пред`явлених йому звинувачень та злочинів, які він не вчиняв. Зазначає, що майже 2,5 роки не виконувався вирок суду щодо необхідності повернення ОСОБА_1 мобільного телефону.
Стверджує, що сума, яка зазначена в рішенні суду першої інстанції явно не відповідає душевним стражданням, які зазнав ОСОБА_1 та є заниженою. Вказує, що суд першої інстанції при розрахунку моральної шкоди ОСОБА_1 виходив із мінімальної заробітної плати, тобто із суми – 6500 грн., але законом зазначено, що відшкодування моральної шкоди підлягає сума не менше мінімальної заробітної плати, тобто сума більша за мінімально допустиму. Зазначає, що судом першої інстанції не зазначено, чому саме мінімальна заробітна плата за місяць перебування під слідством та судом застосовується до ОСОБА_1 .
Крім того, зазначає, що відшкодуванню ОСОБА_1 підлягає оплата наданої правової допомоги у кримінальних провадженнях, яка складала 10 000 грн за один календарний місяць роботи захисника, а за весь час роботи адвоката з 06.05.2012 по 19.06.2018 – 620 000,00 грн. Враховуючи вищевикладене просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу Київська міська прокуратура просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 липня 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі є безпідставними. Зазначає, що заявником не надано суду належних доказів на підтвердження фактів надання правової допомоги у загальній сумі 620 000 грн. Вказує, що суд першої інстанції приймаючи рішення щодо стягнення моральної шкоди, вірно зазначив, що позивач фактично з 06.05.2012 по 19.06.2018, тобто 73 місяці та 13 днів перебував під слідством і судом, чим йому безумовно було завдано моральної шкоди та вірно вважав за необхідне відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 477 308,00 грн. Зазначає, що судом першої інстанції правильно здійснено розрахунок моральної шкоди із врахуванням ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
У відзиві на апеляційну скаргу ГУ Національної поліції у м. Києві просить залишити без змін рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 липня 2022 року, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 без задоволення. Зазначає, що судом першої інстанції забезпечено повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, а рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції правильно встановив період перебування під слідством і судом та провів розрахунки, відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік». Стверджує, що позивачем при зверненні до суду з позовом, не розмежовано види незаконних процесуальних дій органів досудового слідства, за які спеціальним законом передбачено відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що представником позивача не підтверджено належними доказами надання правової допомоги ОСОБА_1 . 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 06 травня 2012 року ОСОБА_1 було затримано, як підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 08 травня 2012 року, відносно ОСОБА_1 , що обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України було обрано запобіжний захід у виді взяття під варту.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 липня 2013 року у справі №2601/15636/12, кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, було повернуто прокурору Голосіївського району міста Києва для організації додаткового розслідування.
02 вересня 2013 року відомості про скоєння позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №420131110010000572 та складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 .
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2013 року обвинувальний акт в кримінальному провадженні за №420131110010000572 від 02 вересня 2013 року відносно ОСОБА_1 було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року обвинувальний акт в кримінальному провадженні за №420131110010000572 від 02 вересня 2013 року відносно ОСОБА_1 , було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва. Обвинуваченому ОСОБА_1 обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою було змінено на заставу в розмірі 20 мінімальних заробітних плат, що становило 22 940,00 грн.
23 грудня 2013 року ОСОБА_1 був звільнений під заставу на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2013 року у зв`язку зі сплатою суми застави.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року обвинувальний акт в кримінальному провадженні за №420131110010000572 від 02 вересня 2013 року відносно ОСОБА_1 було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва та було залишено без змін міру запобіжного заходу у виді застави.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2014 року ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2014 року було частково змінено.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року обвинувальний акт в кримінальному провадженні за №420131110010000572 від 02 вересня 2013 року відносно ОСОБА_1 було повернуто прокурору прокуратури Голосіївського району міста Києва.
В ході розгляду справи встановлено, що обвинувальні акти відносно позивача неодноразово повертались до прокуратури.
16 вересня 2014 року ОСОБА_1 було затримано та вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.
Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18 вересня 2014 року, ОСОБА_1 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.
09 лютого 2015 року було затверджено обвинувальний акт в кримінальному провадженні №12014100010007977 від 16 вересня 2014 року відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.
19 лютого 2015 року було затверджено обвинувальний акт в кримінальному провадженні №420131110010000572 від 02 вересня 2013 року відносно ОСОБА_1 , за підозрою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року, кримінальне провадження №12014100010007977 було об`єднано із кримінальним провадженням №420131110010000572.
Об`єднане кримінальне провадження розглядалось Голосіївським районним судом м. Києва у справі №752/2549/15к, та під час судового розгляду зазначеної справи дія запобіжного заходу у виді тримання під вартою продовжувалась.
В матеріалах справи наявні докази про те, що позивач та його захисник неодноразово звертались зі скаргами та клопотаннями про зміну міри запобіжного заходу.
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.121 КК України, та виправдано, оскільки, не доведено, що злочин вчинено обвинуваченим, а також визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України та виправдано, оскільки, не доведено, що злочин вчинено обвинуваченим. Обраний та продовжений ОСОБА_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою було скасовано, та ОСОБА_1 негайно було звільнено з під варти в залі суду.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2018 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року було залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2019 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2018 року щодо ОСОБА_1 було залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», моральна шкода, завдана позивачу за період із 06.05.2012 по 19.06.2018 (2235 днів, тобто 73 місяці 13 днів) складає суму в розмірі 477308,00 грн (474500,00 грн (73 міс. х 6500,00 грн) + 2808,00 грн (13 днів х 216,00 грн)), а тому керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, а також приймаючи до уваги те, що позивач незаконно перебував під слідством 73 місяці та 13 днів, чим йому безумовно було завдано моральної шкоди, суд першої інстанції вважав за необхідне відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 477 308,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем на підтвердження понесених адвокатом витрат не подано а ні детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, а ні акту виконаних робіт. Крім того, відсутні достатні та належні докази обсягу наданих послуг адвокатом, фактично виконані роботи та їх вартість, що сплачена позивачем, а відтак стороною позивача не було доведено розмір завданої матеріальної шкоди.
Вирішуючи даний спір, апеляційний суд виходить з наступного.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94 ВР від 01 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).
Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).
Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року№460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.
Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.
Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.
Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 01 січня 2022 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 6500 грн.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.121 КК України, та виправдано, оскільки, не доведено, що злочин вчинено обвинуваченим, а також визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України та виправдано, оскільки, не доведено, що злочин вчинено обвинуваченим. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2018 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2019 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2018 року щодо ОСОБА_1 було залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. 
Відтак, позивач набув право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Визначаючи розмір морального відшкодування, суд першої інстанції врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу - з 06 травня 2012 року по 19 червня 2018 року, що загалом складає 73 місяці 13 днів, під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, виникла необхідність докладання додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 477 308,00 грн., яка визначена з урахуванням усіх обставин справи.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі №6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відтак, суд першої інстанції, визначив і встановив правильний період перебування позивача під слідством і судом, за який позивач має право на відшкодування моральної шкоди, визначив розмір відшкодування такої шкоди у межах заявленої позивачем суми та не вийшов за межі позовних вимог.
Наведене узгоджується з висновками викладеними у постановах Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.08.2020 у справі №657/435/18 провадження №61-23368св19 та постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.06.2020 у справі №272/749/17 провадження № 61-503св19.
Аргументи апеляційної скарги щодо не встановлення судом першої інстанції характеру і обсягу страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з перебуванням під слідством і судом, є необґрунтованими, оскільки сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності за злочин, вчинення якого не було доведено - є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди.
З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
В оцінці застосування судами як розрахункової величини розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік, у розмірі 6500 грн., колегія суддів врахує, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з січня 2017 року.
Проте сума відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.
На правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ не поширюється.
Таке тлумачення вказаних норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі №489/2492/17 (провадження №61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі №464/6863/16 (провадження №61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі №205/119/17 (провадження №61-24700св18), від 16 січня 2019 року у справі №334/3231/16-ц (провадження №61-2273св18), від 17 жовтня 2019 року у справі №591/6167/14-ц (провадження №61-18564св18), від 13 листопада 2019 року у справі №213/1972/16-ц (провадження №61-24662св18).
Таким чином, задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанцій правильно застосував правило частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6500 грн., встановленого законом на момент розгляду справи.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в означеній частині і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу в цій частині слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду в означеній частині - без змін.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з визначенням суду першої інстанції порядку стягнення грошових коштів, з огляду на таке.
Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету (зокрема: заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратила внаслідок незаконних дій; сум, сплачених громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральної шкоди).
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (провадження №12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (провадження №14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (провадження №14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 (провадження №14-514цс19)).
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18)).
Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №569/12383/17 (провадження №61-12864св19), від 08 вересня 2021 року у справі №751/7182/19 (провадження №61-12426св20) та від 08 грудня 2021 року у справі №466/5286/19 (провадження №61-10493св21).
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що резолютивна частина оскаржуваного судового рішення підлягає зміні шляхом виключення визначення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися, та виду рахунку, з якого має бути здійснено списання.
Щодо позовних вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу
Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)).
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)).
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Відповідно до висновку Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду Верховного Суду викладеного у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах №821/227/17, №726/549/19, №810/3806/18).
Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц, від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц, від 14 вересня 2022 року у справі №759/7630/20, від 17 серпня 2022 року у справі №151/260/21. 
Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підтвердження витрат надання правової допомоги в матеріалах справи міститься додаткова угода про надання правової допомоги адвокатом №05-07 від 07.05.2012 укладеної між адвокатом Кононенко С.В. та Удовиченко С.Г.
Відповідно до змісту укладеної додаткової угоди грошова допомога (гонорар) сплачується клієнтом безпосередньо адвокату 07 числа кожного місяця в сумі 10 000 грн за місяць роботи адвоката, поки в справі не буде прийнято остаточне рішення і вирок суду відносно ОСОБА_1 не набере законної сили.
Інших доказів на підтвердження понесених витрат на надання правової допомоги матеріали справи не містять. Відтак, колегія апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що на підтвердження понесених адвокатом витрат не подано а ні детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, а ні акту виконаних робіт. Крім того, відсутні достатні та належні докази обсягу наданих послуг адвокатом, фактично виконані роботи та їх вартість, що сплачена позивачем.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким встановлені обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід змінити в резолютивній частині, врешті залишити без змін.
Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 липня 2022 року змінити, виклавши її резолютивну частину у наступній редакції:
«Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 477 308,00 гривень на відшкодування моральної шкоди».
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складення повного судового рішення 21 грудня 2022 року.

Головуючий 

Судді