П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

                21 грудня 2022 року                                                                                                        місто Київ
Єдиний унікальний номер справи 755/16395/21
Номер провадження 22-ц/824/10108/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача -  Вербової І.М.,  суддів Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
 
за участю секретаря судового засідання - Орел П.Ю.
вивчивши апеляційну скаргу Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Виниченко Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням, 
 
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2021 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_2 , про визнання права користування житловим приміщенням.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1996 році батько позивача ОСОБА_4 , як військовослужбовець, був відряджений до міста Києва для подальшого проходження служби. За запрошенням свого знайомого ОСОБА_2 , ОСОБА_4 із родиною (дружиною, донькою та сином ОСОБА_1 ) оселився у  його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Протягом року сім`я ОСОБА_5 мешкала разом з ОСОБА_2 однією сім`єю, спільно вели господарство, несли витрати пов`язані з утриманням помешкання у належному стані.
 
На початку 1998 року ОСОБА_2 поїхав працювати до Російської Федерації та перед виїздом запропонував батьку позивача ОСОБА_4 продовжувати проживати в квартирі разом з сім`єю та доглядати за житлом. Наразі місце знаходження чи перебування ОСОБА_2 не відомі, зв`язок з ним втрачено вже тривалий час.
 
ОСОБА_2 родичів немає. З 2000 року та до сьогодні ОСОБА_2 являється власником особового рахунку у обслуговуючих організаціях. З моменту коли зник ОСОБА_2 , жодна особа не заявляла прав на квартиру та не вимагала звільнення житла і не захищала свої права в інший спосіб.
 
Таким чином, позивач вселився до вищевказаної квартири за згодою ОСОБА_2 , як член сім`ї наймача квартири, де наразі мешкає на протязі 25 років, іншого житла він не має. За весь час проживання він добросовісно виконував свій обов`язок по утриманню квартири АДРЕСА_1 в належному стані, здійснював ремонти квартири, сплачував комунальні платежі, інші платежі по утриманню помешкання (обслуговування домофону, інтернет, телебачення тощо).
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2022 року (т. ІІ а.с. 66-72) позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволено, визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 12 серпня 2022 року Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація подала апеляційну скаргу у якій, просила рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2022 року, скасувати.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірна квартира перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва - Київської міської ради та згідно розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року № 61, знаходиться у господарському віданні та на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва». Відповідно до інформації наданої КП КМР «КМ БТІ» від 09 червня 2021 року № 062/14-7084(И-2021), реєстрація права власності на спірну квартиру, відсутня. Наймачем спірної квартири та власником особового рахунку є ОСОБА_2 , який в ній і зареєстрований. Позивач вселився в спірну квартиру разом з батьком і сестрою в 1996 році, коли йому було 10 років, а відтак, останній не набув самостійного права на ведення з наймачем спільного господарства, мати спільний бюджет, здійснювати спільні витрати та мати з ним спільні права та обов`язки, що встановлено але не враховано судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення. Також судом не враховано, що позивач має право на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , хоча й не проживає за вказаною адресою. 
 
Скаржник зазначає, що наймач не звертався до житлово-експлуатаційної контори, що обслуговує будинок, або до комунального підприємства з приводу вселення до квартири осіб, або нарахування на них житлово-комунальних послуг, тому ні відповідач ні підприємство в господарському віданні якого знаходиться дана квартира, не знали та не могли знати про порушення їх прав. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні  з повідомленням учасників справи.
 
14 листопада 2022 року від позивача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з відповідними підтвердженнями про направлення його усім учасникам справи.
 
З вказаного відзиву вбачається, що позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.
 
Позивач зазначає, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт проживання його та його батька у спірному житлі з часу вселення до нього, а також внесення ними оплат за комунальні послуги. З часу проживання у спірній квартирі, позивач проходив навчання у загальноосвітній школі, розташованій поруч з будинком, у якому машкав. За місцем проживання, позивач обслуговувався в дитячій поліклініці. Факт вселення позивача у спірну квартиру та факт його проживання у ній з 1996 року, користування нею, ведення спільного господарства, спільної участі в утриманні житла та його ремонту між наймачем квартири та родиною позивача підтверджується показами свідків. Таким чином, позивач вселився у спірну квартиру як член сім'ї наймача, ОСОБА_2 та за його згодою, постійно проживає у цій квартирі протягом 25 років, іншого житла, немає.
 
У судове засідання представник скаржника не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою.
 
Третя особа до суду апеляційної не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повстки-повідомлення на поштову адресу останнього.
Позивач та його представник до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою.
 
Від представника позивача - адвоката Багрій І.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи  у зв`язку із знаходженням на лікарняному. 
 
Дослідивши вищевказане клопотання, колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення, виходячи з того, що в матеріалах справи наявна достатня кількість доказів для правильного вирішення даної справи. Крім того, правова позиція позивача, викладена у поданому відзиві на апеляційну скаргу.  Також, слід зазначити, що судом апеляційної інстанції були заслухані пояснення сторін по даній справі, які висловили свої позиції щодо неї.
 
Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) зазначив, що якщо сторони чи їх представники, чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
 
Також, колегія суддів враховує, що представник позивача посилаючись на перебування його на лікарняному, доказів зазначеного, не надає.
 
Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент звернення позивача з цим позовом до суду, він постійно проживає у спірній квартирі понад 25 років поспіль, яка є його єдиним житлом. Вселення позивача відбулося у 1996 році за згоди наймача квартири ОСОБА_2 , з яким сім`я позивача проживали спільно в квартирі, вели спільне господарство, спільно сплачували житлово-комунальні платежі, утримували житло в належному стані. За весь цей період мешкання жодні особи не заявляли вимог щодо виселення позивача, припинення його права користування квартирою тощо. Тому, з огляду на приписи статті 64 ЖК УРСР, позивач користувався спірним житлом нарівні з ОСОБА_2 та користувався усіма правами, ніс усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення і саме позивач здійснює утримання цього житла.
 
Колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Судом встановлено, що згідно розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» від 13 лютого 2015 року № 61, за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» з 16 лютого 2015 року закріплено на праві господарського відання об`єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громада міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, та елементи зовнішнього благоустрою, в перелік яких, згідно Акту приймання-передачі житлових будинків, затвердженого 01 квітня 2015 року, включено будинок за адресою: АДРЕСА_1 (т. І а.с. 236-238).
 
Згідно повідомлення Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 09 червня 2021 року № 062/14-7084 (И-2021) та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 253539151 від 20.04.2021, право власності на квартиру АДРЕСА_1 за будь якими особами не зареєстровано (т. І а.с. 7, 65).
 
Згідно квитанцій Ощадної каси за період 1997 року, 1999 року, особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито для сплати комунальних платежів на квартиру  АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_6 (т. І а.с. 90-92).
 
Згідно листа Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві від 04 грудня 2021 року № 5169/21.4-08, державна реєстрація смерті ОСОБА_6 проведена відділом 13 липня 1989 року (т. ІІ а.с. 3).
 
Згідно рахунків на оплату комунальних послуг, у 2000 році на ім`я ОСОБА_2 відкрито особовий рахунок для сплати комунальних платежів по квартирі АДРЕСА_1  (т. І а.с. 93-103).
 
Згідно листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 листопада 2021 року № 103/8950/34/5 та Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва № 66711181 від 02 серпня 2021 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата його реєстрації з 21 грудня 1989 року (т. І а.с. 190, 222).
 
Згідно листа військової частини НОМЕР_2 від 04 листопада 2021 року № 116/10/2/5/203, ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_3 не проживає та не проживав (т. ІІ а.с. 02).
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Частинами першою та другою статті 61 ЖК Української РСР закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
 
Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно з положеннями статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
 
Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК Української РСР).
 
Відповідно до частини 1 статті 98 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача.
 
Піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення (ст. 99 ЖК Української РСР).
 
Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
 
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
 
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем.
 За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.
 
У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) зазначено, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.
 
Частиною другою статті 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).
 
Згідно частини першої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша та друга статті 89 ЦПК України).
 
Пунктами 1, 2 частини 1 статті 264 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
 
Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що ОСОБА_2 був наймачем квартири  АДРЕСА_1 . У 1996 році ОСОБА_4 (батько позивача) з родиною, а саме, дружиною, донькою, ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сином (позивачем), ІНФОРМАЦІЯ_3 , за запрошенням ОСОБА_2 , оселилися у вищевказаній квартирі. 
 
Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2021 року у справі № 755/12382/19 (провадження № 61-11594св20) зазначив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. 
 
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що наймач ОСОБА_2 та члени його сім`ї надали позивачу (сім`ї позивача) письмову згоду на вселення до спірної квартири.
 
Крім того, як вбачається з листа військової частини НОМЕР_2 від 04 листопада 2021 року № 116/10/2/5/203, ОСОБА_1 зареєстрований за адресо: АДРЕСА_3 , хоча за вказаною адресою й не проживає.  Тобто, позивач не зареєстрований у спірній квартирі та вона не є його єдиним житлом.
 
Також, колегія суддів бере до уваги, що на момент вселення позивача до квартири АДРЕСА_1 , позивачу було 10 років. Таким чином, самостійного права на ведення із наймачем ОСОБА_2 спільного господарства, мати спільний бюджет, здійснювати спільні витрати та мати з ним спільні права та обов`язки, позивач не мав.
 
Таким чином, відсутні підстави вважати, що позивач вів спільне господарство з наймачем спірної квартири ОСОБА_2 та був членом його сім`ї.
 
Крім того, слід зазначити, що у відповідності до частини 1 статті 98 ЖК Української РСР, наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. При цьому, згідно приписів ч. 1 ст. 99 ЖК Української РСР, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.
 
З вказаного слідує, що позивач не був членом сім`ї наймача спірної квартири, таким чином, факт його проживання та тривалість проживання у квартирі, не надає позивачу самостійного права на займане житлове приміщення.  
 
Слід зазначити, що наявність факту утримання спірної квартири, не є підставою для визнання за позивачем права користування нею. 
 
Також, не є підставою для визнання за позивачем права користування спірною квартирою й не заявлення до нього вимог про виселення, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, у спірній квартирі зареєстрований ОСОБА_2 . Останній, як наймач, не звертався до житлово-експлуатаційної контори, що обслуговує будинок або до комунального підприємства з приводу вселення до квартири інших осіб та нарахування на них плати за житлово-комунальні послуги. Таким чином, відповідач та підприємство, в господарському віданні якого знаходиться спірна квартира, не знали та не могли знати про порушення їх прав.
 
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст.  263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
 
Відповідно до приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - задовольнити.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням, відмовити.   
 
Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації судовий збір у сумі 1 362 грн.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо  до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:                                                                           І.М. Вербова
Судді:                                                                                                           Т.О. Невідома
                       В.А. Нежура