Постанова
Іменем України 
20 жовтня 2022 року
м. Київ
справа № 739/557/20
провадження № 51-4886 км 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_12,
суддів                                                                       ОСОБА_13, ОСОБА_14,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_15,
прокурора                                                               ОСОБА_16,
засуджених                                                             ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
в режимі відеоконференції захисників            ОСОБА_17, ОСОБА_18,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_17 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 18 лютого 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 27 липня 2021 року та касаційну скаргу захисника ОСОБА_18 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від   27 липня 2021 року у кримінальному провадженні № 12020270190000003 за обвинуваченням
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Яготина Київської області, жителя АДРЕСА_1 ),
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 ),
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125,            ч. 3 ст. 187 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Менського районного суду Чернігівської області від 18 лютого 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 засуджено за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125, ч. 3 ст. 187 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років кожному з конфіскацією майна, яке є власністю засуджених.
Вказаним вироком також вирішено заявлений цивільний позов, вирішено питання щодо судових витрат та долі речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано винуватими у тому, що вони     01 січня 2020 року приблизно о 19:00, перебуваючи на перехресті                                вул. Леваневського та вул. Весняної у м. Новгород-Сіверський Чернігівської області, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи умисно та групою осіб, під час словесного конфлікту з потерпілим ОСОБА_3 . ОСОБА_1 завдав потерпілому два удари кулаками, а ОСОБА_2 одного удару кулаком в обличчя потерпілого, у результаті чого він впав на асфальт та вдарився головою. Продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, ОСОБА_2 завдав декілька ударів ногою в обличчя та по голові   ОСОБА_3 , який у цей час перебував у лежачому стані. У результаті дій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 потерпілому ОСОБА_3 заподіяно легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Крім того, продовжуючи свою злочинну діяльність, 01 січня 2020 року приблизно       о 20:30, діючи за попередньою змовою між собою, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , реалізуючи спільний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, підійшли до адміністративної будівлі Новгород-Сіверської дільниці ПАТ «Чернігів Вторчермет», що на вул. Залізнична, 20 у м. Новгород-Сіверський Чернігівської області, відкривши вхідні двері, ОСОБА_1 , з метою подолання опору та подальшого заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, завдав одного удару завчасно підшуканим предметом циліндроподібної форми по голові потерпілого ОСОБА_4 , який у той час намагався вийти з будівлі, чим заподіяв йому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Одразу після цього ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через вхідні двері проникли до приміщення адміністративної будівлі Новгород-Сіверської дільниці ПАТ «Чернігів Вторчермет». У цей час, з метою самозахисту, здійснення опору та припинення злочинних дій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , потерпілий ОСОБА_4 взяв до рук незаряджену мисливську рушницю марки ТОЗ-34 та спрямував її у бік нападників, у результаті чого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розуміючи неможливість доведення свого злочинного умислу до кінця, залишили місце вчинення злочину.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 27 липня 2021 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_17 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_18 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_2 залишено без задоволення, а вирок Менського районного суду Чернігівської області від 18 лютого 2021 року - без зміни.
Вимоги, викладені у касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_17 просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що місцевий суд безпідставно кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 187 КК України. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні цього злочину ґрунтується виключно на суперечливих показаннях потерпілого ОСОБА_4 , який під час судового розгляду вказав, що опинився в приміщенні випадково, при цьому так і не зміг пояснити, яким чином у 54 роки з неробочою лівою рукою та пластиною у ній після удару по голові спромігся втекти від молодих хлопців, а потім взяти рушницю та направити на них. До того ж потерпілий з незрозумілих причин відмовився відповідати на запитання захисників щодо обставин нападу. Про відсутність у діях ОСОБА_1 ознак розбою свідчить також відсутність доказів його перебування у приміщенні дільниці ПАТ «Чернігів Вторчермет», як і відсутність доказів на підтвердження попередньої змови між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Також зазначає, що під час досудового розслідування вказана в обвинувальному акті рушниця як речовий доказ не вилучалась та не оглядалась. За таких обставин вважає, що дії ОСОБА_1 за епізодом нападу на потерпілого ОСОБА_4 повинні бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України. Стверджує, що, перевіряючи матеріали кримінального провадження, апеляційний суд допущені місцевим судом порушення не усунув, не навів вичерпних доводів необґрунтованості доводів апеляційної скарги, своїх висновків належним чином не мотивував, обмежившись лише загальним формулюванням про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_18 ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог вказує, що апеляційний суд належним чином не надав вичерпної відповіді на доводи його апеляційної скарги щодо оцінки покладених в основу вироку доказів з точки зору їх належності, допустимості й достовірності, при цьому не зазначив мотивів, через які визнав такі доводи необґрунтованими. Зазначає, що під час судового розгляду засуджені не заперечували, що дійсно підійшли до дільниці ПАТ «Чернігів Вторчермет» та запитали, чи приймається метал, після того як двері відчинилися, ОСОБА_1 завдав потерпілому ОСОБА_4 удар палицею по голові, яку підібрав з метою захисту від собак, при цьому ОСОБА_2 самого удару не бачив, здогадавшись, що трапилось, злякався і втік, а через деякий час його наздогнав ОСОБА_1 . Наголошує, що обставини проникнення засуджених до приміщення дільниці ґрунтуються на суперечливих показаннях потерпілого ОСОБА_4 та свідків, які знають про обставини нападу лише з чужих слів. Стверджує, що місцевим судом не встановлено факту перебування в приміщенні дільниці незарядженої рушниці, яка не була жодним чином ідентифікована, як і не встановлено можливість потерпілим вчиняти дії опору, про які він повідомив під час судового розгляду. Крім того, вважає, що висновки про можливість потерпілого одразу після удару по голові взяти в руки рушницю та навести її на нападників ґрунтуються на припущеннях, оскільки слідчий експеримент з потерпілим під час досудового розслідування не проводився. Таким чином зазначає, що з боку потерпілого мало місце обмовлення засуджених, що підтверджується наявними у справі доказами, зокрема, заявою потерпілого ОСОБА_4 , у якій він повідомив працівникам поліції лише про те, що його вдарили палкою по голові, поясненнями дільничному інспектору, у яких потерпілий пояснив, що отримав травму голови внаслідок падіння, показаннями ОСОБА_2 , який розповів, що ОСОБА_5 - роботодавець потерпілого ОСОБА_4 , звернувся до його матері ОСОБА_6 з вимогою сплатити йому п`ять тисяч доларів США. Клопотання сторони захисту щодо допиту свідка ОСОБА_6 з метою підтвердження зазначених обставин місцевим судом залишено без задоволення. Також вказує, що потерпілий ОСОБА_4 у суді першої інстанції був допитаний з порушенням порядку дослідження доказів у справі, оскільки систематично не з`являвся у судове засідання, а його допит проводився за відсутності у нього документа, що посвідчує його особу. Крім того, зазначає, що з вироку суду взагалі не зрозуміло, яким саме та чиїм майном ОСОБА_1 та         ОСОБА_2 мали намір заволодіти під час нападу, а без встановлення зазначених обставин неможливо стверджувати про наявність у діях засуджених розбою. З огляду на викладене вважає, що місцевим судом було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки у діях ОСОБА_2 відсутній склад злочину, передбачений ч. 3 ст. 187 КК України.
Від учасників судового провадження заперечень на вищевказані касаційні скарги захисників не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали касаційні скарги захисників. Захисник ОСОБА_17 повністю підтримав свою касаційну скаргу та частково підтримав касаційну скаргу захисника ОСОБА_18 Захисник ОСОБА_18 підтримав касаційні скарги, просив їх задовольнити.
Прокурор ОСОБА_16, посилаючись на необґрунтованість касаційних скарг захисників, заперечувала щодо їх задоволення, просила вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України, за епізодом заподіяння потерпілому ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень, а також кваліфікація їх дій у цій частині в касаційних скаргах не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
У касаційних скаргах захисники стверджують про те, що місцевий суд безпідставно кваліфікував дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ч. 3 ст. 187 КК України, оскільки в матеріалах провадження відсутні докази, які б вказували про доведеність винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих дій за цим епізодом, а висновки суду базуються лише на суперечливих показаннях потерпілого ОСОБА_4 .
Вважають, що про недоведеність у діях засуджених ознак розбою свідчить також відсутність доказів їх перебування у приміщенні дільниці ПАТ «Чернігів Вторчермет», як і відсутність доказів на підтвердження попередньої змови між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а з вироку суду взагалі не зрозуміло, яким саме та чиїм майном засуджені мали намір заволодіти під час нападу.
Крім того, захисники вказують, що місцевим судом не встановлено факту перебування в приміщенні дільниці незарядженої рушниці, яка не була жодним чином ідентифікована, як і не встановлено можливість потерпілим вчиняти дії опору, про які він повідомив під час судового розгляду.
З такими доводами захисників, що викладені в касаційних скаргах, колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Положеннями ст. 374 КПК України передбачено, що постановляючи вирок, місцевий суд у його мотивувальній частині має зазначити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, статті або частини статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, а також докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Як вбачається зі змісту вироку, під час судового розгляду встановлено, що 01 січня 2020 року приблизно о 20:30 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибули на територію дільниці ПАТ «Чернігів Вторчермет» нібито з`ясувати ціни на метал. У цей час, коли з приміщення адміністративної будівлі вийшов потерпілий ОСОБА_4 , ОСОБА_1 завдав йому одного удару предметом, схожим на палицю, по голові, після чого вони проникли до приміщення, однак втекли через те, що потерпілий почав чинити опір, взяв у руки незаряджену рушницю та направив на них.
До таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань самих засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , потерпілого ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_7 ,   ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
Зокрема, у вироку місцевий суд вказав, що ОСОБА_1 під час судового розгляду свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, не визнав та пояснив, що разом із ОСОБА_2 вони вирішили дізнатися ціни на металобрухт, у зв`язку з чим і пішли до металобази 01 січня 2020 року. По дорозі він виламав палку, бо боявся собак, на територію металобази вони зайшли через хвіртку, він постукав у двері пункту прийому металобрухту, з дверей вийшов чоловік з ножем у руках, він злякався та вдарив цього чоловіка палицею по руках, ОСОБА_2 почав тікати, а він за ним. Зазначив, що потерпілий міг отримати тілесні ушкодження під час падіння.
Зі змісту вироку вбачається, що на підтвердження доведеності винуватості     ОСОБА_1 та ОСОБА_2 місцевий суд посилається на протокол огляду місця події від 04 січня 2020 року, під час якого ОСОБА_1 розповів, що 01 січня 2020 року спільно з ОСОБА_2 вони прийшли на пункт прийому металобрухту, де він з метою пограбування завдав удар палицею по голові охоронцю.
Крім того, місцевий суд у вироку посилається на протокол про результати проведення негласної слідчої дії, аудіо-, відеоконтроль особи ОСОБА_1 від              21 лютого 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_1 , перебуваючи у приміщенні Новгород-Сіверського ВП ГУНП у Чернігівській області, розповів сторонній особі, що він перебуває в поліції за напад на пункт прийому металобрухту, під час якого нічого не взяли. Також розповів, що в ході нападу використовував палицю, якою вдарив по голові охоронця, та яку працівникам поліції знайти не вдалося.
Зі змісту вироку вбачається, що місцевий суд також посилається як на доказ на протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 21 лютого 2020 року, відповідно до якого під час однієї з телефонних розмов ОСОБА_1 повідомив співрозмовника про те, що ОСОБА_2 все розповідає працівникам поліції щодо вчинених ними злочинів, при цьому зазначає, що під час нападу міг би впоратися зі сторожем самостійно.
Відповідно до вироку суду ОСОБА_2 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, також не визнав та пояснив, що 01 січня 2020 року вони з ОСОБА_1 пішли до металобази дізнатися ціни на металобрухт. Оскільки знаючи, що на території металобази є агресивні собаки, ОСОБА_1 по дорозі підібрав палку. На території металобази вони підійшли до будівлі пункту прийому металобрухту, він став під стіну, а ОСОБА_1 постукав у двері. Коли двері відчинилися, він побачив як          ОСОБА_1 замахнувся палицею, а у відповідь почув нецензурну лайку. Вказані обставини його злякали, через що він почав тікати з території металобази, а        ОСОБА_1 побіг за ним.
Про аналогічні обставини засуджений ОСОБА_2 зазначив у ході проведення слідчого експерименту 06 лютого 2020 року за його участю, під час якого на місці показав та розказав, як та кудою вони з ОСОБА_1 йшли до металоприйомного пункту, як зайшли на територію, де він стояв, коли ОСОБА_1 ударив потерпілого палкою, та як почали тікати з території металобази. Протокол проведення слідчого експерименту місцевий суд поклав в основу обвинувального вироку.
Також у вироку місцевий суд посилається на протокол про результати проведення негласної слідчої дії, аудіо-, відеоконтроль особи ОСОБА_2 від 21 лютого             2020 року, відповідно до якого ОСОБА_2 , перебуваючи у приміщенні Новгород-Сіверського ВП ГУНП у Чернігівській області, розповів сторонній особі, що спочатку він спільно з ОСОБА_1 побили чоловіка на вулиці, після чого на одному із металоприйомних пунктів охоронець отримав палицею від ОСОБА_1 по голові, а він у цей час стояв за дверима.
Крім того, відповідно до вироку потерпілий ОСОБА_4 зазначив, що 01 січня         2020 року він приїхав у справах до свого товариша ОСОБА_5 на роботу до будівлі Новгород-Сіверської дільниці ПАТ «Чернігів Вторчермет», де вони пили каву та розмовляли. ОСОБА_5 хтось зателефонував і він попросив його побути на пункті прийому металобрухту, поки він відлучиться. Приблизно через півгодини він почув стук у двері і відчинив їх, та відразу отримав удар по голові, на його думку, трубою чи арматурою. Він побачив на порозі двох чоловіків, які при цьому нічого не говорили, а їх обличчя були приховані. Після цього він забіг до приміщення та прослідував до кухні, де взяв незаряджену рушницю. Відкривши двері, які були на пружині, двоє чоловіків забігли за ним, однак, побачивши рушницю, один із них сказав: «Кидай трубу та валимо!», - після цього вони вибігли з приміщення будівлі. У нього з голови текла кров, він одразу зателефонував ОСОБА_5 та розповів, що сталося, а у подальшому приїхали працівники поліції.
Як вбачається зі змісту вироку, свідок ОСОБА_7 у суді першої інстанції повідомив, що працює за договором на пункті прийому металобрухту у м. Новгород-Сіверський. 01 січня 2020 року металобрухт ніхто не здавав. У вечірній час хтось різко відкрив двері та спитав чи приймається метал, на що він повідомив, що ні. Після цього він взяв прожектор, відчинив двері та побачив силуети двох осіб, які йшли у бік воріт.
З викладених у вироку суду показань свідка ОСОБА_8 вбачається, що 01 січня    2020 року у вечірній час він отримав повідомлення про злочин на металоприйомному пункті та поїхав на місце події. Приїхавши на місце, він побачив потерпілого ОСОБА_4 , у якого з голови текла кров. На його запитання ОСОБА_4 розповів, що двоє чоловіків, обличчя яких були приховані, його вдарили по голові, при цьому нічого не говорили, він злякався та взяв у руки рушницю, після чого нападники втекли з пункту прийому металобрухту. Зазначив, що у подальшому повіз потерпілого ОСОБА_4 до лікарні.
Крім того, зі змісту вироку вбачається, що свідок ОСОБА_9 під час судового розгляду повідомив, що 01 січня 2020 року він перебував вдома. У вечірній час черговий повідомив його про заподіяння тілесних ушкоджень охоронцю металобази. Він виїхав на місце події, де перебували ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 . При цьому ОСОБА_4 розповів, що у двері постукали, і коли він їх відкрив, то відразу отримав удар по голові, до приміщення зайшли двоє чоловіків, він злякався, взяв у руки незаряджену рушницю, після чого нападники втекли.
Відповідно до показань свідка ОСОБА_5 , які викладені у вироку суду, вбачається, що 01 січня 2020 року він перебував на роботі у пункті прийому металобрухту.             У вечірній час до нього заїхав ОСОБА_4 , з яким вони спілкувались. Коли йому зателефонувала дружина та повідомила, що вдома вирвало шланг, він попросив ОСОБА_4 посидіти на пункті прийому металобрухту, а сам поїхав додому. Через деякий час йому зателефонував ОСОБА_4 та повідомив, що йому нанесли тілесні ушкодження. Він попросив дружину викликати поліцію, а сам поїхав на металобазу. Коли приїхав, то побачив ОСОБА_4 , який був весь у крові. ОСОБА_4 розповів, що почув якийсь шум, на який вийшов із приміщення, і відразу отримав трубою по голові, при цьому двоє нападників, обличчя яких були приховані панчохами, зайшли до приміщення та запитали де гроші. Потім ОСОБА_4 забіг на кухню та взяв рушницю, у зв`язку з чим нападники втекли.
Також, як вбачається зі змісту вироку, свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції повідомив, що був запрошений у якості понятого для проведення огляду місця події. Свідок вказав, що у його присутності неподалік пункту прийому металобрухту шукали дерев`яну палицю, про яку повідомив ОСОБА_1 , при цьому розповівши, що хотів на металобазі забрати гроші. Свідок також ствердив, що    ОСОБА_1 про вказані обставини розповідав добровільно.
Зі змісту вироку вбачається, що свідок ОСОБА_11 під час судового розгляду пояснила, що була запрошена працівниками поліції у якості понятої під час видачі одягу ОСОБА_1 . Свідок розповіла, що ОСОБА_1 особисто писав заяву про видачу одягу, який приніс із собою в пакеті, речі видавав добровільно, без будь-якого тиску. Також свідок зазначила, що ОСОБА_1 розповідав, що саме в цих речах він приходив до металобази з метою забрати гроші.
Крім того, місцевим судом досліджено, проаналізовано та покладено в основу обвинувального вироку як докази винуватості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дані, що містяться у витягу з ЄРДР № 12020270190000003 від 02 січня 2020 року, протоколах огляду місця події від 02 січня 2020 року, протоколах огляду речей від 03 січня      2020 року, протоколі огляду предмета (фрагмент відеозапису з камери відеоспостереження) від 04 січня 2020 року, протоколах огляду речових доказів від 31 січня 2020 року та від 23 березня 2020 року, висновку судово-медичної експертизи № 04 від 17 січня 2020 року, ухвалах слідчого судді Чернігівського апеляційного суду від 15 січня 2020 року про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшуковий) дій.
Місцевий суд у вироку вказав, що зазначені докази є належними і допустимими, містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані між собою та у сукупності не дають підстав сумніватися у доведеності винуватості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого їм злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
На підставі досліджених під час судового розгляду доказів місцевий суд дійшов висновку про суперечливість показань ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що вони не вчиняли розбійного нападу, оскільки їх показання спростовуються матеріалами кримінального провадження.
А тому, проаналізувавши та співставивши наявні докази у кримінальному провадженні, місцевий суд дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_4 .
У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтуються висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній його частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Таким чином, висновки про доведеність винуватості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні розбою місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо них.
Перевіряючи вирок суду в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився із наданою місцевим судом оцінкою досліджених доказів, при цьому в ухвалі зазначив про суперечливість показань засуджених про те, що вони не мали наміру вчиняти розбійного нападу, та розцінив їх позицію як спосіб уникнути кримінальної відповідальності.
Зокрема, аналізуючи встановлені місцевим судом фактичні обставини та оцінюючи досліджені докази, апеляційний суд дійшов висновку, що стороною захисту не було наведено аргументованих доводів щодо необхідності у засуджених у святковий день приблизно о 20:30, не маючи при собі металобрухту, просто прийти на металобазу нібито поцікавитися його ціною, хоча вони раніше постійно здавали металобрухт, та без попередження, без будь-якої очевидної на те причини напасти з палицею на потерпілого.
З огляду на встановлені місцевим судом фактичні обставини, кваліфікація дій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ч. 3 ст. 187 КК України, як розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із проникненням в інше приміщення, на думку колегії суддів, є правильною.
З цих підстав колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційних скарг захисників про відсутність у діях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 попередньої змови між собою, а також відсутність доказів їх перебування у приміщенні дільниці ПАТ «Чернігів Вторчермет», оскільки такі доводи спростовуються встановленими місцевим судом на підставі доказів фактичними обставинами.
Оспорюючи висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, захисники у своїх скаргах наголошують, що такі висновки побудовані виключно на суперечливих показаннях потерпілого ОСОБА_4 .
Зокрема, на думку захисників, місцевим судом не встановлено факту перебування в приміщенні пункту прийому металобрухту незарядженої рушниці, як і не встановлено можливість потерпілим вчиняти дії опору, про які він повідомив під час судового розгляду. Крім того, вважають, що висновки про можливість потерпілого, вік якого 54 роки, одразу після удару по голові втекти від молодих хлопців, неробочою лівою рукою з пластиною у ній взяти рушницю та навести її на нападників, ґрунтуються на припущеннях, оскільки слідчий експеримент з потерпілим під час досудового розслідування не проводився.
Тобто, не погоджуючись із викладеними у вироку суду висновками, захисники по суті вказують про однобічність судового розгляду, оспорюючи відповідність висновків суду, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, а також здобутим доказам у кримінальному провадженні, просять дати іншу оцінку, ніж та, яку місцевий суд надав під час розгляду кримінального провадження.
Однак такі доводи захисників не можуть бути предметом касаційного розгляду, оскільки з огляду на вимоги ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати достатність обсягу судового розгляду для постановлення остаточного рішення, здійснювати оцінку здобутих судами першої та апеляційної інстанцій доказів, вирішувати питання про їх достовірність, встановлювати інші фактичні обставини справи, ніж ті, які викладені в судових рішеннях.
З огляду на процесуальні повноваження суду касаційної інстанції, який є судом права, а не факту, під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами та доказовою базою, які встановлені судами попередніх інстанцій, та зобов`язаний лише перевіряти правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.
Здобуті у кримінальному провадженні докази, у тому числі показання потерпілого та свідків, були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваних судових рішеннях.
З цих же підстав неспроможними є доводи захисника ОСОБА_18 про те, що з боку потерпілого мало місце обмовлення засуджених, що, на думку захисника, підтверджується наявними у справі доказами, зокрема, заявою потерпілого      ОСОБА_4 , у якій він повідомив працівникам поліції лише про те, що його вдарили палкою по голові, поясненнями дільничному інспектору, у яких потерпілий пояснив, що отримав травму голови внаслідок падіння, показаннями ОСОБА_2 , який розповів, що ОСОБА_5 - роботодавець потерпілого ОСОБА_4 звернувся до його матері ОСОБА_6 з вимогою сплатити йому п`ять тисяч доларів США.
Такі доводи захисника зводяться до надання іншої оцінки зазначеним доказам, а отже з огляду на повноваження суду касаційної інстанції, не можуть бути предметом касаційного розгляду.
Що ж стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що місцевим судом залишено без задоволення клопотання сторони захисту щодо допиту свідка     ОСОБА_6 з метою підтвердження зазначених обставин, то такі доводи є безпідставними.
Зі змісту вироку, а також звукозапису судового засідання від 14 серпня 2020 року вбачається, що свідок ОСОБА_6 була допитана під час судового розгляду, а сторона захисту без обмежень у часі мала можливість ставити запитання вказаному свідку, у тому числі й щодо обставин вимагання у вказаного свідка грошових коштів.
Не погоджується колегія суддів з доводами захисника ОСОБА_18 про те, що потерпілий ОСОБА_4 у суді першої інстанції був допитаний з порушенням порядку дослідження доказів у справі, оскільки систематично не з`являвся у судове засідання, а його допит проводився за відсутності у нього документа, що посвідчує особу.
Так, положення ч. 2 ст. 349 КПК України передбачають, що обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені, а в ході перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що допит потерпілого та свідків проведено з дотриманням положень статей 352, 353 КПК України.
Також не може вказувати про помилковість висновків суду щодо оцінки показань потерпілого ОСОБА_4 непроведення під час досудового розслідування слідчого експерименту за участю потерпілого.
Встановлення достатності обсягу досудового розслідування для доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого злочину, проведення тієї чи іншої слідчої дії відноситься виключно до компетенції органу досудового розслідування, а під час судового розгляду обов`язок доказування винуватості особи на підставі зібраних у ході досудового розслідування доказів - покладається на сторону обвинувачення.
З огляду на принцип змагальності сторін та свободи в подані ними доказів та доведенні перед судом їх переконливості, що закріплений ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, та не має права вказувати, або іншим способом спонукати учасників кримінального провадження подавати для дослідження той чи інший доказ.
У касаційній скарзі, окрім іншого, захисник ОСОБА_18 вказує, що показання свідків є переказом слів потерпілого, тобто є показаннями, наданими з чужих слів, а тому не можуть бути визнані допустимим доказом.
Однак з такими твердженнями захисника колегія суддів погодитися не може, оскільки, як вбачається зі змісту показань свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,         ОСОБА_5 , що викладені у вироку, допитані під час судового розгляду свідки хоча і не були присутні під час вчинення розбою, однак розповіли саме про те, як потерпілий до них звернувся, у якому він був стані, а також розповідали, що бачили на місці пригоди. Тобто свідки давали показання не з чужих слів, а розказували виключно те, що їм стало відомо особисто.
Також захисники у касаційних скаргах зазначають, що під час досудового розслідування вказана в обвинувальному акті рушниця як речовий доказ не вилучалась та не оглядалась, тобто жодним чином ідентифікована не була, що також вказує про недоведеність винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих їм дій.
Проте захисниками у касаційних скаргах не вказано, яким чином ця обставина свідчить про незаконність та необґрунтованість судових рішень, враховуючи, що наявність незарядженої рушниці, як викладено у вироку суду, вказує на спосіб захисту потерпілого від нападу, при цьому жодним чином не впливає саме на кваліфікацію дій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Крім того, у касаційній скарзі захисник ОСОБА_18 зазначає, що з вироку суду взагалі не зрозуміло, яким саме та чиїм майном мали намір заволодіти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час нападу, а не встановивши зазначені обставини, неможливо стверджувати про наявність у діях засуджених розбою. А тому захисник вважає, що місцевим судом було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.
Однак з такими доводами захисника колегія суддів погодитися не може.
Розбій як злочин проти власності - це напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. У разі вчинення розбою посягання відбувається на два об`єкти - власність, а також життя і здоров`я потерпілої особи.
Розбій характеризується як злочин, що має усічений склад, тобто вважається закінченим з моменту нападу незалежно від того, чи вдалося обвинуваченим заволодіти майном, чи ні.
Тобто, для кваліфікації дій особи як розбій не обов`язково встановлювати належність конкретній особі (фізичній чи юридичній) майна, яким прагне заволодіти нападник, а той факт, що зазначеним майном заволодіти не вдалося, не вказує про відсутність у діях такої особи ознак складу злочину, передбаченого ст. 187 КК України.
З огляду на викладене колегія суддів вважає доводи захисника в цій частині необґрунтованими.
Також, як на підставу для скасування ухвали апеляційного суду, захисники у касаційних скаргах зазначають, що, перевіряючи матеріали кримінального провадження, апеляційний суд допущені місцевим судом порушення не усунув, не навів вичерпних доводів необґрунтованості доводів апеляційних скарг, своїх висновків належним чином не мотивував, обмежившись лише загальним формулюванням про доведеність винуватості засуджених ОСОБА_1 та          ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованих їм злочинів.
З такими твердженнями захисників, викладених у касаційних скаргах, колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.
Так, ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку.
Крім того, згідно з вимогами ст. 419 КПК України в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути проаналізовані всі доводи апеляційної скарги, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду зазначаються підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за апеляційними скаргами сторони захисту, ретельно перевірив зазначені в них доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав такі доводи необґрунтованими.
Тобто, здійснюючи перевірку доводів апеляційних скарг захисників у порядку апеляційної процедури, відповідно до вимог кримінального процесуального закону апеляційний суд надав таким доводам належну оцінку та з наведенням докладних мотивів обґрунтував прийняте рішення.
На переконання колегії суддів, ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, касаційні скарги захисників необхідно залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_17 в інтересах засудженого ОСОБА_1 та касаційну скаргу захисника ОСОБА_18 в інтересах засудженого ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Вирок Менського районного суду Чернігівської області від 18 лютого 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 27 липня 2021 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_12                               ОСОБА_13                            ОСОБА_14