Постанова
Іменем України
03 жовтня 2022 року 
м. Київ
справа № 759/1480/20
провадження № 61-8765св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач),  Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Київська міська клінічна лікарня № 7, 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Святошинськогорайонного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року у складі судді Коваль О. А.  та постанову Київського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року у складі колегії суддів:  Невідомої Т. О., Іванової І. В., Пікуль А. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської клінічної лікарні № 7 (далі - КМКЛ № 7) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу.
Позов обґрунтований тим, що 26 червня 2019 року Київський апеляційний суд у справі №  759/1039/17 визнав незаконним та скасував наказ головного лікаря КМКЛ № 7 Гуленко О. І. від 20 грудня 2016 року № 525-К про звільнення ОСОБА_1 з роботи. Наслідком скасування цього наказу є поновлення на роботі та вирішення питання щодо відшкодування середнього заробітку. Проте згідно з листом головного лікаря КМКЛ № 7 Щербини О. Я. йому відмовлено у поновленні на посаді з посиланням на порушенням ним статті 7 Закону України «Про виконавче провадження». 
Просив поновити його на посаді лікаря ортопеда-травматолога травматологічного відділення з палатою інтенсивної терапії КМКЛ № 7; стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 грудня 2016 року до дати ухвалення судового рішення та 50 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року, у позові відмовлено.
Відмовивши у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що  позивач пропустив встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди є похідними вимогами, то також не підлягають задоволенню.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач про факт свого звільнення дізнався у грудні 2016 року, з цим позовом звернувся до суду лише у січні 2020 року, клопотання про поновлення строку на звернення до суду не заявляв, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку не надав.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року, просив їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суди дійшли помилкового висновку про відмову в позові, обґрунтувавши відмову тим, що позивач не звертався з клопотанням про поновлення строку на звернення до суду не заявляв.
Суди не дослідили вказаних позивачем причин пропуску строків передбачених статтею 233 КЗпП України, зокрема він не отримував наказ про звільнення, тому початок перебігу строку не може рахуватися з дня вручення наказу, відповідач йому не видав трудову книжку, а лише усно повідомив про звільнення, до набрання законної сили рішенням Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року наказ про звільнення позивача не було скасовано. Тому позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі з моменту отримання рішення суду про скасування оскаржуваного наказу.
Суди не звернули уваги та не перевірили доводи щодо отримання позивачем копії наказу про звільнення та трудової книжки, у зв`язку з чим дійшли суперечливих висновків про пропуск позивачем строку звернення до суду.
Суди не звернули уваги на твердження позивача про те, що він не отримував наказ про звільнення, акт про вручення цього наказу є підробленим, на підтвердження чого зареєстровано кримінальне провадження.
Суди проігнорували факт підробки акта, тому дійшли помилкового висновку про відмову в позові, оцінивши помилково надані докази.
Суди не встановили строк, з якого почалася позовна давність.
Суди не застосували правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, провадження № 61-5845св19, від 13 січня 2021 року у справі                                   № 242/3602/19, провадження № 61-4644св20, від 16 січня 2018 року у справі                                 № 490/9707/14-ц, провадження № 61-256св17.
Аргументи інших учасників справи
Відзив КМКЛ № 7 мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суди дійшли правильного висновку, що позивач пропустив встановлені статтею 233 КЗпП строки звернення до суду, тому позов  про поновлення на роботі задоволенню не підлягає. 
Строк звернення працівника до суду з вимогою про поновлення на роботі згідно зі статтею 233 КЗпП України визначено в один місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач з цим позовом  звернувся до суду у січні 2020 року, звільнення та відповідно вручення наказу про звільнення відбулося у грудні 2016 року. 
Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу є похідними вимогами від вимог про поновлення на роботі, тому також не підлягають задоволенню. 
Доводи касаційної скарги про те, що на момент звернення до суду позивач                       ОСОБА_1 не отримав оскаржуваний наказ про звільнення та відповідач не видав трудову книжку спростовуються матеріалами справи, про що зазначено у рішенні Київського апеляційного суду.
У вересні 2021 року до Верховного Суду надійшли заперечення ОСОБА_1 на відзив на касаційну скаргу.
Рух справи у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У вересні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Позиція Верховного Суду 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що наказом КМКЛ № 7 від 20 грудня 2016 року                                                             № 525-к  ОСОБА_1  звільнено відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України з посади лікаря ортопеда-травматолога травматологічного відділення з палатою інтенсивної терапії.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 11 березня 2020 року, вказаний наказ про звільнення ОСОБА_1  визнано незаконним та скасовано.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 3 та статті 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.
Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.
Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, провадження № 61-5845св19.
Суди встановили, що позивач, отримавши копію наказу про звільнення, відмовився від підпису в оригіналі наказу про ознайомлення з ним, трудову книжку отримав, однак від підпису в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них відмовився, що підтверджується актами від 20 грудня 2016 року, крім того, факт отримання позивачем трудової книжки також підтверджується і копією його трудової книжки, згідно з якою 10 січня 2017 року позивач прийнятий на роботу в ТОВ «Торговий дім «Омега-Київ» на посаду лікаря-ортопеда-травматолога відділення № 2 медичного центру.
Враховуючи викладене, суди дійшли правильного висновку, що позивач про факт свого звільнення дізнався у грудні 2016 року, проте із позовом у цій справі звернувся до суду у січні 2020 року, тому пропустив місячний строк для звернення до суду із позовними вимогами про поновлення на роботі, визначений статтею 233 КЗпП України.
Відмовивши у позові у зв`язку із пропуском строку звернення позивача до суду із цим позовом, суди, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшли обґрунтованого висновку, що клопотання про поновлення строку на звернення до суду позивач не заявляв, не навів поважних причин пропуску строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у позові саме з цих підстав.
Оскільки суди встановили, що вимоги позивача про поновлення на роботі заявлені позивачем поза межами строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, а вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними, тому доводи касаційної скарги про те, що суди залишили без розгляду та не надали оцінки позовним вимогам щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та  відшкодування моральної шкоди є безпідставними.
З цих підстав не заслуговують на уваги доводи касаційної скарги, що суди дійшли помилкового висновку про відмову в позові, обґрунтувавши відмову тим, що позивач не звертався з клопотанням про поновлення строку на звернення до суду.
ОСОБА_1 не надав належні та допустимі докази того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України.
Доводи касаційної скарги, що суди не дослідили вказаних позивачем причин пропуску строків передбачених статтею 233 КЗпП України, зокрема, що він не отримував наказ про звільнення, відповідач йому не видав трудову книжку, а лише усно повідомив про звільнення, є безпідставними, оскільки суди цим підставам надали належну правову оцінку та дійшли правильного висновку, що підстави, викладені позивачем у заяві про поновлення строків на звернення до суду із позовними вимогами, не є поважними.
Суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку доводам апеляційної скарги, що позивач не отримував оскаржуваний наказ про звільнення та відповідач не видавав його трудову книжку, зазначивши, що у постановах Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року, Верховного Суду від 11 березня 2020 року встановлено, що позивач, отримавши копію наказу про звільнення, відмовився від підпису в оригіналі наказу про ознайомлення з ним, трудову книжку отримав, однак від підпису в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них відмовився, що підтверджується актами від 20 грудня 2016 року. Також факт отримання позивачем трудової книжки підтверджується і копією його трудової книжки, згідно з якою він 10 січня 2017 року прийнятий на роботу в ТОВ «Торговий дім «Омега-Київ» на посаду лікаря-ортопеда-травматолога відділення № 2 медичного центру.
Доводи касаційної скарги, що суди проігнорували факт підробки акта про вручення позивачу наказу про звільнення, на підтвердження чого було зареєстровано кримінальне провадження, тому дійшли помилкового висновку про відмову в позові, оцінивши помилково надані докази, є безпідставними, оскільки суди надали належну оцінку доказам у справі, а відповідно до статті 400 ЦПК України переоцінка доказів у справі знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Необґрунтованими є доводи касаційної скарги, що суди не встановили строк, з якого почалася позовна давність, оскільки статтею 233 КЗпП України передбачено, що початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі є день вручення наказу про звільнення або день видачі належно оформленої трудової книжки, що судами встановлено.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що Суди не застосували правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, провадження № 61-5845св19, від 13 січня 2021 року у справі                                   № 242/3602/19, провадження № 61-4644св20, від 16 січня 2018 року у справі                                 № 490/9707/14-ц, провадження № 61-256св17.
Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження                            № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, провадження № 61-5845св19, дійшов висновку, що перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.
Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 242/3602/19, провадження № 61-4644св20, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, дійшов висновку, що суди не встановили обставин та часу вручення позивачу копії наказу про його звільнення або належно оформленої трудової книжки, тому висновок суду апеляційної інстанції щодо ймовірної обізнаності позивача зі змістом зазначеного наказу та, у зв`язку з цим, пропуску строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, на звернення з відповідним позовом до суду, є помилковим.
Верховний Суд у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 490/9707/14-ц, провадження № 61-256св17, дійшов висновку, щовідповідно до статті 234 КЗпП України не передбачено переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропущення строку, встановлені  в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами».
Отже, доводи заявника щодо неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, провадження № 61-5845св19, від 13 січня 2021 року у справі № 242/3602/19, провадження № 61-4644св20, від 16 січня 2018 року у справі № 490/9707/14-ц, провадження № 61-256св17, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки вказані постанови постановлені у подібних правовідносинах, але за різних обставин, які встановлені судами. У вказаних справах Верховний Суд зазначив про застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі відповідно до вимог статті 267 ЦК України, проте у справі, яка переглядається спірні правовідносини регулюються статтею 233 КЗпП України. Крім того, ухвалені у справі, яка переглядається, судові рішення не суперечать цим висновкам.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Підстави для скасування оскаржуваних  судових рішень відсутні.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
                                                                                                                        Г. І. Усик
В. В. Яремко