Ухвала        
16 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 462/1643/21
провадження № 61-8853ск22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,
розглянув касаційну скаргу Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 липня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» про стягнення недонарахованої та невиплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» (далі - ДП «ЛДЗ «Лорта») про стягнення 161 872,02 грн - ненарахованої та невиплаченої заробітної плати та 103 998,93 грн - компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату за період з січня 2008 року до лютого 2020 року станом на січень 2021 року.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 липня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ДП «ЛДЗ «Лорта» на користь ОСОБА_1 ненараховану та невиплачену заробітну плату за період з 2008 року до 2020 року у розмірі 161 872,02 грн. 
Стягнуто з ДП «ЛДЗ «Лорта» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з січня 2008 року до лютого 2020 року станом на січень 2021 року у розмірі 103 998,93 грн.
Постановою Львівського апеляційного суду від 04 липня 2022 року апеляційну скаргу ДП «ЛДЗ «Лорта» задоволено частково. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 липня 2021 року змінено, викладено резолютивну частину рішення у редакції постанови. Стягнуто з ДП «ЛДЗ «Лорта» на користь ОСОБА_1 38 884,69 грн ненарахованої та невиплаченої заробітної плати з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню відповідно до законодавства України. Стягнуто з ДП «ЛДЗ «Лорта» на користь ОСОБА_1 втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з січня 2008 року до квітня 2021 року станом на березень 2021 року у розмірі 45 713,93 грн з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню відповідно до законодавства України. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ДП «ЛДЗ «Лорта», в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому за законом не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України). 
Ціна позову у цій справі становить 265 870,95 грн, яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481,00 грн х 250 = 620 250,00 грн). 
Отже, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 липня 2021 року та постанова Львівського апеляційного суду від 04 липня 2022 року відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Заявник посилається на те, що його касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
Зазначені аргументи Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
Заявник посилається на те, що на розгляді у судах знаходиться значна кількість справ зі спорів у подібних правовідносинах, а тому є необхідність для формулювання єдиного підходу до вирішення спірних питань. Крім того, позиції з розгляду справ у цій категорії справи є різними.
Ці доводи не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник не навів прикладів справ з подібними правовідносинами з неоднаковим застосуванням норм права, не обґрунтував яке саме питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення ЄСПЛ у справі «Golder v. the United Kingdom» (Голдер проти Сполученого Королівства) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення ЄСПЛ у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення ЄСПЛ у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки ДП «ЛДЗ «Лорта» подало касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 липня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський державний завод «Лорта» про стягнення недонарахованої та невиплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник
                                                                                                                         Г. І. Усик