КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції  Косович  Т.П.
Єдиний унікальний номер справи №  940/367/22
Апеляційне провадження № 22- ц/824/8748/2022
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
22 вересня  2022 року                                                                        м. Київ                                   
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді       - Мережко М.В.,
суддів                           - Ігнатченко Н.В.., Савченка С.І.,
            секретар                      - Олешко Л.Ю.
Розглянув  у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за  апеляційною  скаргою  ОСОБА_1    на ухвалу   Тетіївського    районного суду  Київської області  від 21 червня   2022 року  у  справі за  скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області  Центрального міжрегіонального  управління міністерства юстиції (м. Київ)  Колесник Світлана Адамівна, стягувач  АТ КБ «Приватбанк».
Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги , -
 
В с т а н о в и в :
 
У травні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною скаргою.
Скарга мотивована тим, що  ДВС Тетіївського РУЮ  проводились  виконавчі дії в рамках виконавчого провадження, відкритого   на підставі виконавчого листа № 2/380/40  від 20 квітня 2016 року, виданого Тетіївським районним судом Київської області згідно рішення про стягнення з нього на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором.
В рамках цього виконавчого провадження було накладено арешт на майно            ОСОБА_1 . 
Як зазначає скаржник, виконавче провадження було закінчено 21 вересня 2017 року.
У березні 2021 року  йому  у нотаріальній конторі повідомили ,що  існує заборона  на відчуження майна, накладена постановою  відділу ДВС м. Тетіїв  21 вересня 2016 року у виконавчому провадженні № 52075939.
Після цього він звернувся до відділу ДВС  з заявою  про  припинення обтяження.
На вказану заяву отримав відповідь, що вказаний арешт може бути знятий за рішенням суду .
 Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 16 серпня 2021 року його позов про зняття арешту був задоволений. Однак постановою Київського апеляційного суду  від 14 грудня 2021 року вказане рішення було скасоване , і  у постанові було зазначено , що   боржник має захищати своє  права в особливому порядку шляхом подачі скарги на бездіяльність  державного виконавця.
Скаржник зазначає , що з моменту припинення виконавчого провадження 21 вересня 2017 року припинилась чинність арешту майна, однак  відповідні відомості  до  державного реєстру нерухомого майна  не були внесені .
При цьому скаржник зазначив , що  бажає зняти арешт зі свого нерухомого майна у зв`язку з необхідністю його відчуження, оскільки  21 вересня 2017 року виконавче провадження № 52075939  завершене, заборгованість на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» за виконавчим листом № 2/380/40 від 20 квітня 2016 року, виданим Тетіївським районним судом Київської області, він не погасив, оскільки не має коштів.
В подальшому , ОСОБА_1 18 січня 2022 року отримав листа  №941  від Тетіївського  відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ)  про відмову у  знятті арешту , враховуючи що  боржник не виконав рішення суду , а виконавчий документ  повернутий без виконання .
Скаржник вважає , що така бездіяльність  є незаконною, дії державних виконавці порушують  його право власності.
У прохальній частині скарги  просив -           
 визнати протиправною бездіяльність начальника Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Колесник С.А. щодо невнесення до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей про скасування арешту його майна, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21 вересня 2016 року, винесеною під час примусового виконання виконавчого листа № 2/380/40 від 20 квітня 2016 року, виданого Тетіївським районним судом Київської області, 
 зобов`язати начальника Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Колесник С.А.   внести до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості  про скасування арешту з  нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , що був накладений  на підставі  постанови про арешт  майна боржника  у виконавчому провадженні № 52075939  від 21 вересня 2016 року , виданої державним виконавцем ДВС  Тетіївського   управління  юстиції Білоцерківського  району Київської області, номер запису про обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження  об`єктів  нерухомого  майна № 16600404 .
Ухвалою Дарницького   районного  суду  м. Києва  від  25 листопада   2019 року   скаргу задоволено  частково.
   Не погоджуючись з ухвалою, скаржник ОСОБА_1    подав  апеляційну скаргу, в якій  просить скасувати  ухвалу, посилаючись на  порушення норм процесуального права,постановити нову  ухвалу,   задовольнити   скаргу.
   Відповідно до ст. 44 ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані добросовісно  здійснювати свої процесуальні права і виконувати  процесуальні обов`язки.
    Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони та були своєчасно  повідомлені про день та час розгляду справи  на 22 вересня  2022  року   за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни  місця проживання  або місцезнаходження від сторін   не надходило. Сторони в судове не з`явилися , заяв , клопотань про відкладення розгляду справи не подавали , а відтак відсутні підстави вважати їх неявку поважними .  
Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
   Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.   
    Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
      Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
     Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга   не  підлягає задоволенню   з таких підстав .
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
В судовому засіданні встановлено, що у виконавчому провадженні №52075939 постановою державного виконавця Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 21 вересня 2016 року  накладено арешт на все майно, що перебуває у власності ОСОБА_1   (а.с. 6).
Як видно з відповіді № 941, наданої 18 січня 2022 року  начальником Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Колесник С.А., на примусовому виконанні відділу ДВС перебувало виконавче провадження № 52075939 з примусового виконання виконавчого листа № 2/380/40 від 20 квітня 2016 року , виданого Тетіївським районним судом Київської області про стягнення з  ОСОБА_1   на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 18 733,52 грн, яке не було фактично виконано боржником та повернуто без виконання 22 вересня 2017 року, в зв`язку з чим накладений арешт виконавцем знятий бути не може (а.с. 6).
Відомості про сплату скаржником ОСОБА_1   грошових коштів, стягнутих за рішенням суду в сумі 18733,52 грн відсутні.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання.
Частиною 1статті 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України  «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частинами 1 та 5 статті 37 Закону України  «Про виконавче провадження» визначено випадки повернення виконавчого документу стягувачу та вказано, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12цього закону.
Відповідно до ст. 39 Закону України  «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цієї статті випадках.
При цьому у ній не зазначено такого випадку, як закінчення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу.
За ч. 1, 2 ст. 40 Закону України   «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені ч. 2ст. 40 Закону України  «Про виконавче провадження».
Як встановлено судом першої інстанції ,   державний  виконавець не виносив постанови про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
З огляду на викладене , висновок суду  про те, що законодавством не передбачено право виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу є  правильним , крім  того ,  стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, і боржником за яким є саме  ОСОБА_1 .  
Зазначена правова позиція  узгоджується із висновками  постанови Верховного Суду від -06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г зазначено, що «державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 263/1468/17 (провадження № 61-31540св18) зазначено, що «у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09 (провадження № 61-22895св19) вказано, що «частинами першою та другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаний з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
З урахуванням викладеного , правильним є висновок суду першої інстанції,  що дії  начальника Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Київ) Колесник С.А. є правомірними .  Відмовляючи ОСОБА_1    у внесенні до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей про скасування арешту його майна, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21 вересня 2016 року ,  виконавець  врахував , що примусове виконання виконавчого листа №2/380/40від 20 квітня 2016 року, на час винесення постанови  не є закінченим, а рішення суду є невиконаним, що скаржником , і вказану обставину   скаржник визнав .
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що «згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».
Статтею 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Встановивши, що підстави для зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 21вересня 2016 року відсутні, суд прийшов  до правильного  висновку про відмову у задоволенні скарги.
 При цьому суд створив всі умови для змагальності сторін, в тому числі роз`яснював права сторонам їх права та обов`язку доведення тих обставин на які вони посилались на підтвердження своїх вимог.
   Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає ,що  суд першої інстанції  всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно дослідив  наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, прав та  інтересів  юридичних осіб, інтересів держави,  ухвала суду є законною і обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні. 
Керуючись  ст. ст. 367, 369, 371, 374, 375, 381, 382-384    ЦПК  України, суд ,-
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1    залишити без задоволення.
Ухвалу   Тетіївського  районного суду  Київської області  від 21 червня 2022 року  залишити без змін. 
Постанова  суду апеляційної інстанції  набирає законної сили  з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено 27 вересня 2022 року.
 
Головуючий                                                             
 
Судді