ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1270/22 Справа № 199/7739/20  Категорія 43 	  	Суддя у 1-й інстанції - БОГУН О. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
       головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
       суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
       при секретарі - Гаржі О.О.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу 
       за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2021 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , який діє у власних інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа: управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради про усунення перешкод у здійсненні права користування майном,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що їм на праві спільної часткової власності належить квартира площею 58 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 3/4 частки належить ОСОБА_1 та 1/4 частки є власністю  ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_6 ).
Зазначають, що раніше співвласниками та мешканцями цієї квартири були батьки ОСОБА_1 : ОСОБА_7 (1/4 частки), який помер у травні 2014 року та ОСОБА_8 (1/4 частки), яка померла у жовтні 2019 року.
Вказують, що батьки ОСОБА_1 у 2001 році дозволили ОСОБА_3 тимчасово пожити у одній з кімнат цієї квартири, враховуючи, що квартира є трикімнатною та з метою усунення перешкод при оформленні документів в установах та організаціях (отримання ідентифікаційного номеру, вступу до навчальних закладів тощо) ОСОБА_3 , також, дозволили зареєструватися у квартирі.
Зі своєї сторони та від імені неповнолітньої, на той час, дочки ОСОБА_1 , ані усного, ані письмового дозволу на реєстрацію ОСОБА_3 , у квартирі не надавала.
Приблизно з січня 2019 року ОСОБА_8 - мати ОСОБА_1 , у спірній квартирі на АДРЕСА_2 не проживала, оскільки за станом здоров`я за нею потрібний був постійний догляд, а ОСОБА_3 не мав бажання (можливості) його забезпечити, у зв`язку з чим остання фактично проживала разом з ОСОБА_1 у квартирі, що знаходиться на АДРЕСА_3 .
Зазначають, що оскільки з членів сім`ї ОСОБА_1 у квартирі вже ніхто не проживав, а ОСОБА_3 не був членом сім`ї і мешкав там на правах тимчасового мешканця, вирішили продати спірну квартиру, про що в телефонному режимі повідомили ОСОБА_3 та запропонували знятися з реєстраційного обліку.
04 липня 2019 року, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , як співвласниками квартири з однієї сторони та потенційним покупцем, з другої сторони, було укладено відповідний попередній договір, за умовами якого сторони зобов`язувалися до 01 вересня 2019 року укласти договір купівлі-продажу (основний договір) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно пункту 8 попереднього договору, до укладення основного договору ОСОБА_1 з дочкою, як «Сторона один», зобов`язалися зняти з реєстраційного обліку (виписати) усіх осіб, які зареєстровані у квартирі.
Вказують, що на виконання умов попереднього договору, ОСОБА_3 рекомендованим листом з повідомленням було направлено вимогу про необхідність його зняття з реєстраційного обліку, яку отримано ним 10 липня 2019 року, проте 15 липня 2019 року, не маючи достатніх підстав та діючи недобросовісно, ОСОБА_3 зареєстрував у квартиру своїх малолітніх дітей - ОСОБА_9 (2014 року народження) та ОСОБА_10 (2011 року народження) про що ОСОБА_1 стало відомо у вересні 2019 року.
Зазначають, що ОСОБА_3 в утриманні квартири не приймає жодної участі, не здійснює оплати за комунальні послуги, чим спричиняє їм значну матеріальну шкоду, як власникам житла.
Вважають, що своїми діями тимчасовий мешканець ОСОБА_3 порушує їх законне право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю - квартирою, розташованою за адресою АДРЕСА_1 .
Вказують, що ОСОБА_3 та його малолітні діти, не є їх членами сім`ї та особами, які відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. Договір найму житлового приміщення з ОСОБА_3 ніколи не укладався.
Враховуючи вищезазначене, просили суд усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , із квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати їх такими, що втратили право користування вищезазначеною квартирою, зі зняттям з реєстраційного обліку.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. 
Рішення суду мотивовано наявністю підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_3 та його діти не мають іншого житла та спірна квартира є єдиним житлом для проживання. Відповідач вселився у спірну квартиру на законних підставах, у зв`язку з чим відсутні підстави для виселення останнього. Крім того, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. 
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи та зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи. Судом першої інстанції залишено поза увагою аргументи та доводи позовної заяви про те, що ОСОБА_3 є тимчасовим мешканцем, а не членом сім`ї (дійсним чи колишнім) власника квартири, як це зазначено в оскаржуваному рішенні суду. Не враховано, що позивачі у 2001 році свого дозволу на реєстрацію місця проживання відповідача в квартирі не давали. ОСОБА_3 утримання спірної квартири не здійснює, комунальні платежі не сплачує, чим завдає матеріальної шкоди. Крім того, судом не встановлено попереднє (до липня 2019 року) місце реєстрації дітей. Зазначає, що дружина відповідача ОСОБА_11 у спірній квартирі ніколи зареєстрована не була, тобто зареєстрована за іншою адресою, яка могла б стати місцем проживання його сім`ї. Скаржник також зазначає про наявність інформації, що мати ОСОБА_11 - ОСОБА_12 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Вказаний будинок на думку скаржника міг би стати місцем проживання сім`ї ОСОБА_3 . Також, відомо, що після народження молодшої доньки ОСОБА_9 , ОСОБА_3 разом з дружиною та старшою дочкою ОСОБА_10 проживали у зазначеному вище будинку. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 3/4 частки квартири загальною площею 58 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 1/4 частки квартири - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 лютого 1996 року Виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 26 лютого 1996 року № 4/340-96 (а.с.23), 2/4 частки квартири - на підставі договору дарування 2/4 частин квартири, посвідченого 24 березня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. за реєстровим № 456 (а.с.24).
Власником 1/4 частки вищезазначеної квартири є дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_6 , (а.с.8)) - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 лютого 1996 року Виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 26 лютого 1996 року № 4/340-96 (а.с.23).
У минулому співвласниками та мешканцями квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , були батьки ОСОБА_1 : ОСОБА_7 (1/4 частки), який помер у травні 2014 року та ОСОБА_8 (1/4 частки), яка померла у жовтні 2019 року.
Встановлено та сторонами не заперечується, що попередні власники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в 2001 році дозволили ОСОБА_3 тимчасово пожити у одній з кімнат квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З метою усунення перешкод при оформленні документів в установах та організаціях (отримання ідентифікаційного номеру, вступу до навчальних закладів тощо) відповідачу також, надали дозвіл зареєструватися у квартирі.
З 04 травня 2001 року ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною відміткою у паспорті (а.с.59), а також довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб (а.с.13).
Разом із відповідачем за вказаною адресою проживає його сім`я, а саме - дружина ОСОБА_11 та малолітні діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідками про реєстрацію особи за № 02.3-12/13563 та № 02.3-12/13565 від 15 липня 2019 року (а.с. 62, 63).
З січня 2019 року ОСОБА_8 - мати ОСОБА_1 , у спірній квартирі на АДРЕСА_2 не проживала. Фактично вона проживала разом з ОСОБА_1 у квартирі, що знаходиться на АДРЕСА_3 , і в подальшому повертатися у квартиру на ОСОБА_13 не планувала, так як за станом здоров`я за нею потрібний був постійний догляд.
Маючи намір продати спірну квартиру, позивачами в телефонному режимі запропоновано ОСОБА_3 знятися з реєстраційного обліку.
Крім того, ОСОБА_3 рекомендованим листом з повідомленням було направлено вимогу про необхідність його зняття з реєстраційного обліку, який ним було отримано 10 липня 2019 року.
Відповідь на зазначену вище вимогу позивачами не отримано.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод
(далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16 (провадження № 14-298цс19) вказано, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження
№ 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.
Встановивши, що ОСОБА_3 на час розгляду справи вселився до спірної квартири у 2001 році як член сім`ї власників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з їхньої згоди, спірна квартира є для нього та його дітей єдиним житлом, в якому він постійно проживає понад 20 років, оцінивши виселення ОСОБА_3 та його дітей на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції та надані докази у справі, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про необхідність встановлення судом першої інстанції попереднього місця проживання дітей ОСОБА_3 , оскільки встановлення таких обставин є недоцільним та встановлення таких обставин не впливають на вирішення даної справи. Клопотань або заяв про необхідність встановлення таких обставин позивачами не заявлялось, доказів про реєстрацію місця проживання дітей ОСОБА_3 за іншою адресою суду не надано.
Доводи апеляційної скарги про наявність у дружини відповідача ОСОБА_11 іншого місця реєстрації за іншою адресою, а також про наявність інформації, що мати ОСОБА_11 - ОСОБА_12 є власником житлового будинку, який на думку скаржника міг би стати місцем проживання членів сім`ї відповідача є лише припущенням, які не підтверджені належними та допустимими доказами. Не надано також доказів проживання сім`ї ОСОБА_3 за адресою ОСОБА_12 : АДРЕСА_4 . 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі. 
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду підлягає залишенню без змін.
Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
       Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2021 року — залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова