ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1374/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/3237/21 Категорія: 304090000 	Биченко І.Я. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О.  М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                       20 жовтня 2022 року         м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Нерушак Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, –

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року позивач звернувся з цим позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 12 лютого 2020 року за договором позики ним було передано подружжю ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в позику кошти в сумі 1050 доларів США.
На підтвердження отримання коштів позичальники написали розписку, за умовами якої ОСОБА_2 взяв у позивача у борг 1050,00 дол. США в строк на три місяці та зобов`язався повернути до 20.05.2020, сплачуючи 15-го числа кожного місяця сплачувати по 80 дол. США. При невиконанні умов договору зобов`язався за кожен прострочений день сплачувати по 1% від суми боргу. ОСОБА_3 від свого імені у цій же розписці власноруч засвідчила, що підтримує укладений її чоловіком договір, зазначивши додатково, що у разі невиконання ОСОБА_2 умов договору, зобов`язання з їхнього виконання бере на себе. 
На виконання взятих на себе зобов`язань відповідачами 11 березня 2020 року повернуто 80 доларів США. Станом на 21 травня 2020 року борг відповідачів складав 970 дол. США. 30 липня 2020 року повернуто 70 доларів США, 30 серпня 2020 року – 90 доларів США, 30 вересня 2020 року – 90 доларів США, 06 листопада 2020 року – 70 доларів США.
Після 06 листопада 2020 року решту позики в сумі 650 дол. США відповідачі не повертають.
У позові просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку 650 доларів США боргу за договором позики та 1300 доларів США пені, розмір якої розраховано в межах річного строку спеціальної позовної давності.
Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 серпня 2022 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 650 доларів США боргу за договором позики від 12 лютого 2020 року.
В решті позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат відповідно до частки задоволених вимог. 
Таке рішення суд мотивував доведенням позивачем вимог про передачу коштів відповідачам у позику та неналежне виконання останніми зобов`язань з повернення позичених коштів.
Натомість вимогу про стягнення пені суд залишив без задоволення, обґрунтовуючи таке рішення тим, що пеня, визначена сторонами в договорі, може бути застосована лише в межах строку дії договору. Тоді як після закінчення строку дії договору інтереси кредитора захищаються положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тому вимоги позивача про нарахування пені після 20.05.2020 в межах строку спеціальної позовної давності не підлягають до задоволення.
Заочне рішення в частині відмови у стягненні пені оскаржено позивачем в апеляційному порядку.
Доводи скарги зводяться до того, що суд застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, яка стосується правовідносин щодо кредитування між банком та фізичною особою. Тому, на думку скаржника, вказана позиція не підлягає до застосування в даному спорі, оскільки правовідносини у цій справі відрізняються від тих, що виникли у справі №444/9519/12.
Крім того, позичальники у даному спорі погодилися при порушенні своїх зобов`язань сплачувати за кожен день прострочення по 1% від суми боргу. Тобто, між сторонами в договірному порядку врегульовано наслідки прострочення належного виконання з повернення позики. Тому, позивач на підставі ст.ст. 549-552 ЦК України мав право нарахувати пеню за період після закінчення строку виконання зобов`язань за договором, тобто з 21.05.2020.
На підставі таких доводів, скаржник вважає рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні пені незаконним, просить скасувати його у вказаній частині, ухвалити нове рішення про задоволення його вимоги про стягнення пені в сумі 1300,00 дол. США.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судове рішення оскаржується лише в частині вирішення позовної вимоги про стягненні пені в розмірі 1300,00 дол. США, тому в решті рішення суду не переглядається.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до укладеної між сторонами розписки 12 лютого 2020 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 1050,00 доларів США терміном на 3 місяці, які зобов`язався повернути до 20 травня 2020 року. За умовами розписки відповідач зобов`язався щомісячно до 15 числа сплачувати по 80 доларів США, а за невиконання умов договору – сплатити по 1% від загальної суми боргу за кожен день прострочення.
Крім того, у розписці ОСОБА_3 власноруч написала, що з умовами укладеного ОСОБА_2 договору ознайомлена та підтримує, а, у разі невиконання ним умов договору, зобов`язання його виконання бере на себе. 
Також зі зворотної частини розписки вбачається, що позикодавцю повернуто кошти в таких розмірах: 11.03.2020 – 80 доларів США, 30.07.2020 – 70 доларів США, 30.08.2020 – 90 доларів США, 30.09.2020 – 90 доларів США, 06.11.2020 – 70 доларів США, а всього повернуто 400 доларів США.
У зв`язку з порушенням відповідачами зобов`язання з повернення тіла позики позивач нарахував пеню відповідно до умов договору позики в розмірі 2389,80 дол. США, але заявив про стягнення зменшеної суми пені в розмірі 1300 дол. США.
Суд першої інстанції відмовив у стягненні пені, посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 359/2703/15-ц, постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 753/22661/14-ц від 21 квітня 2021 року, який полягає в тому, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Апелянт, оспорюючи таке рішення суду, вказує серед іншого на те, що в укладеному договорі позики сторони узгодили, що у разі прострочення виконання зобов`язань боржники сплачуватимуть по 1% від суми боргу за кожен день прострочення. Тобто, в договірному порядку між ними було досягнуто згоди щодо сплати пені після закінчення строку дії договору позики. При цьому, апелянт посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року (справа №149/1499/18), у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, та зазначила, що проценти боржник має виплачувати до моменту, поки не поверне кошти. Законодавство не передбачає, що нарахування процентів на суму позики треба припинити станом на день, коли боржник згідно з договором зобов`язаний повернути кошти.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.
Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи викладені висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), а також у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц (провадження № 61-8449св18), від 31 липня 2020 року у справі № 914/128/18, від 17 лютого 2021 року у справі № 760/19023/18 (провадження № 61-4204св20), пеня за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування.
Стверджуючи про наявність підстав для стягнення пені після закінчення строку виконання зобов`язань, апелянт вказує, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25 травня 2021 року у справі №149/1499/18 відступила від висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 щодо застосування абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, згідно з яким у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Проценти боржник має виплачувати до моменту, поки не поверне кошти. Законодавство не передбачає, що нарахування процентів на суму позики треба припинити станом на день, коли боржник згідно з договором зобов`язаний повернути кошти.
Висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, зводяться до того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст 1050 ЦК України. Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. 
Також Велика Палата ВС наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Отже, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.
У постанові від 25 травня 2021 року у справі №149/1499/18 Велика Палата Верховного Суду мала відповісти на два ключові питання: 1) чи правомірно у договорі позики визначати плату за користування нею у твердій сумі? 2) чи можна нараховувати проценти за користування коштами у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України з настанням терміну повернення позики і після цього? Вирішила, що відповідь на перше питання – «так», а на друге – «ні».
За результатом перегляду справи №149/1499/18 Велика Палата Верховного Суду не відступала від своїх висновків, викладених у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. 
В апеляційній скарзі, зазначаючи, що проценти боржник має виплачувати до моменту, поки не поверне кошти; законодавство не передбачає, що нарахування процентів на суму позики треба припинити станом на день, коли боржник згідно з договором зобов`язаний повернути кошти, - скаржник цитує п. 13.4 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №149/1499/18, в якій викладено не висновки суду, а аргументи особи, яка подавала касаційну скаргу.
Таким чином, за результатами перегляду цієї справи, апеляційний суд не знаходить достатніх підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені, яка нарахована позивачем після закінчення строку виконання позичальниками своїх зобов`язань.
Рішення суду першої інстанції є законним, основаним на діючій судовій практиці. Суд правильно визначився з характером цивільно-правових відносин, застосувавши до них чинне законодавство.
Доводи апеляційної скарги зводяться до довільного тлумачення Закону та не дають підстав для скасування чи зміни рішення в оскаржуваній позивачем частині.
Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишаються за особою, яка подала апеляційну скаргу. 
Керуючись ст.ст. 35, 258, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд – 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18 серпня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді