Справа № 161/12564/21 	Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П. 	
Провадження № 22-ц/802/797/22  Категорія: 18 	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
30 серпня 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Киці С. І.,    
суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я., 
секретар судового засідання Савчук Т.Ф.,
з участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідачів ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними, за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , представника відповідачів ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 у липні 2021 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору недійсним. Позов мотивує тим, що 24 жовтня 2017 року ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21713», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у м.Луцьку здійснив на неї наїзд. Їй було спичинено тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеня тяжкості. Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, стягнуто з нього на її користь 70000 грн. моральної шкоди. На момент вчинення кримінального правопорушення та розгляду кримінального провадження у суді, ОСОБА_6 на праві власності належали транспортний засіб ВАЗ 21713, 2013 року випуску та на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 . В ході примусового виконання вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2020 року в частині відшкодування моральної шкоди було встановлено, що ОСОБА_6 на підставі відповідних договорів дарування від 02 лютого 2021 року та купівлі-продажу від 12 січня 2019 року відчужив належне йому майно в користь своєї дружини ОСОБА_4 та доньки – ОСОБА_5 відповідно. Однак, на момент укладення вказаних правочинів ОСОБА_6 було достовірно відомо про існування матеріальних претензій щодо відшкодування шкоди завданої ним у зв`язку із вчиненим злочином, а тому останній діючи умисно, з корисливих мотивів, відчужив належне йому майно з метою уникнення звернення стягнення та примусового виконання рішення суду, «вжив право на зло», шляхом укладення «фраудаторного договору» на шкоду стягувачу. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №369/11268/16ц) зроблено висновок, що позивач вправі звернутись до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, та посилатись на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Просила визнати частково недійсним договір про визначення розміру часток в спільному майні подружжя та дарування частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно від 02 лютого 2021 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині дарування Ѕ частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 ; відновити становище, яке існувало до порушення інтересів позивача шляхом визнання Ѕ частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від 12 січня 2019 року автомобіля марки ВАЗ 21713, н.з. НОМЕР_1 , 2013 р.в., номер шасі НОМЕР_2 ; відновити становище, яке існувало до порушення інтересів позивача шляхом визнання права власності на автомобіль марки ВАЗ 21713, н.з. НОМЕР_1 , 2013 р.в., номер шасі НОМЕР_2 за ОСОБА_6 .
Рішенням Луцького міськрайонного суд Волинської області від 25 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано частково недійсним договір про визначення розміру часток в спільному майні подружжя та дарування частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно від 02 лютого 2021 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в частині дарування 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , номер запису про право власності/довірчої власності: 40359624 від 02 лютого 2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відновлено становище, яке існувало до порушення інтересів Позивача, шляхом визнання 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0741/2019/1265315 від 12 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , щодо автомобіля марки «ВАЗ 21713» д.н.з НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , відновлено становище, яке існувало до порушення інтересів Позивача, шляхом визнання права власності на автомобіль марки «ВАЗ 21713» д.н.з НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 за ОСОБА_6 , стягнуто з ОСОБА_6 на користь  ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави 4962 грн. судового збору.
Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представник ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Скарга обґрунтована тим, що судом ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. На момент укладення договору купівлі-продажу автомобіля від 12 січня 2019 року і договору про визначення розміру часток в спільному майні подружжя та дарування частки в праві власності на нерухоме майно від 02 лютого 2021 року у відповідних державних реєстрах були відсутні будь-які обтяження на рухоме та нерухоме майно, а також не було відкрите виконавче провадження. При проведенні примусового виконання судового рішення державним виконавцем не виявленого жодного належного ОСОБА_6 майна, на яке можна було би звернути стягнення. На даний час ОСОБА_6 сплачує ОСОБА_1 грошові кошти. Обов`язок відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди є недоговірним деліктним зобов`язанням, що виникає із заподіяння шкоди, виник у ОСОБА_6 з 27 січня 2021 року після набрання законної сили вироком Луцького міськрайонного суду від 16 липня 2020 року у справі №161/9741/18. У деліктному зобов`язанні право на отримання суми відшкодування моральної шкоди виникли у позивача не з часу пред`явлення нею цивільного позову в кримінальному провадженні, а з моменту набрання законної сили вироком суду. Вважають таким, що ґрунтується на припущеннях, висновок суду про те, що договори з відчуження автомобіля та частки у праві спільної часткової власності у квартирі укладені відповідачами з метою недопущення звернення стягнення на таке майно в рамках виконавчого провадження. Відчуження майна відбулось до набрання законної сили вироком Луцького міськрайонного суду у справі №161/9741/18, видачі у справі виконавчого листа та до відкриття виконавчого провадження. Вартість частки у квартирі, що була відчужена ОСОБА_6 перевищує в декілька разів суму боргу разом з виконавчим збором та витратами виконавчого провадження. Позивач позбавлений права заявляти позовні вимоги про визнання права власності за ОСОБА_6 на спірне майно, бо не є власником такого майна. Просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити повністю в задоволенні позову; стягнути з позивача судові витрати; скасувати заходи забезпечення позову. 
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідачів ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримала з підстав у ній викладених. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник позивача ОСОБА_2 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
 Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції залишити слід залишити без змін, а скаргу без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що вироком Луцького міськрайонного суду від 16 липня 2020 року в кримінальній справі № 161/9741/18 ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік із позбавленням права керування транспортним засобом на строк 1 рік; цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 до обвинуваченого ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди в сумі 70000 грн. задоволено в повному обсязі.
На виконання вищевказаного вироку Луцьким міськрайонним судом Волинської області 04 лютого 2021 року було видано виконавчий лист в частині відшкодування моральної шкоди, який ОСОБА_1 було пред`явлено до примусового виконання в Другий ВДВС у м. Луцьку. В ході здійснення виконавчого провадження державним виконавцем було встановлено, що будь-яке майно у ОСОБА_6 відсутнє.
12 січня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ 0741 РСЦ МВС у Волинській області, ОСОБА_6 відчужив належний йому автомобіль ВАЗ 21713, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 на користь ОСОБА_5 .
На підставі договору про визначення розміру часток в спільному майні подружжя та дарування частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно від 02 лютого 2021 року ОСОБА_6 передав у дар ОСОБА_4 належну йому 1/2 частку в квартирі АДРЕСА_1 .
Мотивуючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопучення звернення стягнення на майно боржника, а встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про те, що оспорювані правочини є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору, тому підлягають визнанню недійсними. До таких обставин суд відніс те, що: ОСОБА_6 було відомо про пред`явлення ОСОБА_1 цивільного позову в межах розгляду кримінальної справи № 161/9741/18, а також в намаганні її представника забезпечити його арештом (тобто, спірні правочини були укладені у період розгляду кримінальної справи № 161/9741/18 та після пред`явлення позивачкою матеріальної претензії); спірні Договори купівлі-продажу від 12.01.2019 року та визначення розміру часток в спільному майні подружжя та дарування частки в праві спільної часткової власності від 02.02.2021 року направлені на недопущення звернення стягнення на майно в рамках здійснення виконавчого провадження; обидва спірні правочини укладалися між членами сім`ї (із дружиною та із донькою), ОСОБА_6 продовжує проживати у віддарованій ним квартирі, що свідчить про відсутність реальних намірів для створення юридичних наслідків.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суд першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно вимог ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до положень ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За частинами першою, другою статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.  Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: уведення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням чч.1 та 5 ст.203 ЦК, що, за правилами ст.215 цього кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК.
Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.
У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 квітня 2018 року у справі № 921/757/16-г/7, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
-особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
-наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебуватиу конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
-враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Зважаючи на наведене, суди повинні звертати увагу на те, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2022 року у справі №757/62043/18-ц.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2021 року у справі № 381/2296/18 зроблено висновок, що «фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем
з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета
є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин
є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Такий висновок відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц, у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року у справі № 446/1942/19 (провадження № 61-16300св21) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
Відповідач ОСОБА_6 здійснив відчуження належного йому рухомого та нерухомого майна на користь близьких йому осіб (доньки та дружини) після пред`явлення у 2018 році позивачкою ОСОБА_1 до нього цивільного позову в межах розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України. Згідно позовних вимог, цивільним позивачем (потерпілою) була заявлена сума моральної шкоди у розмірі 200 000 грн., а також сума втраченого потерпілою внаслідок каліцтва заробітку (доходу) в сумі 4 390,50 грн. щомісячно. 
Відчуження автомобіля та частки у квартирі здійснено ОСОБА_6 на користь близьких осіб, дочки ОСОБА_5 та дружини ОСОБА_4 , 12 січня 2019 року та 02 лютого 2021 року відповідно у період розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, після перегляду вироку апеляційним судом (вирок набрав законної сили 27 січня 2021 року) та до відкриття виконавчого провадження державним виконавцем Другого відділу ДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ (м.Львів) №64715021 04 березня 2021 року. З огляду на наведене, станом на момент відкриття виконавчого провадження за ОСОБА_6 будь-якого рухомого чи нерухомого майна, належного йому на праві власності, не існувало.
Відповідно до п.п.2.1, 3.1 Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 12 січня 2019 року, укладеного в ТСЦ 0741 РЦС МВС у Волинській області між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (щодо відчуження ОСОБА_6 автомобіля ВАЗ 21713, д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 ), вартість автомобіля сторони визначили у 95 000 грн., передача автомобіля відбулась після повної оплати вартості майна продавцю. Однак, матеріали справи не містять будь-яких документальних підтверджень готівкової чи безготівкової передачі коштів покупцем продавцю. Подальше відчуження транспортного засобу не впливає на вирішення позовної вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним. 
Договір про визначення розміру часток в спільному майні подружжя та дарування частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно 02 лютого 2021 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є безоплатним відповідно до п.1.5 договору. Згідно п.2.1 договору ціна дару сторонами визначена у розмірі 49000грн. Судом взято до уваги той факт, що ОСОБА_6 продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_1 , частку в якій ним було відчужено на користь дружини, що стверджується самими відповідачами в апеляційній скарзі.
У суді відповідачі не пояснили, з якою метою були вчиненні оспорювані договори відчуження майна
Вищевказані обставини свідчать про укладення між відповідачами спірних правочинів без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися вказаними договорами, а саме відчуження ОСОБА_6 належного йому рухомого та нерухомого майна було направлено на фіктивний перехід права власності на це майно до близьких осіб з метою приховати це майно від звернення на його стягнення  з метою виконання можливого судового рішення про відшкодування шкоди, завданої його діями.
Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають внаслідок завдання моральної шкоди іншій особі.
Зобов`язання відшкодувати моральну шкоду у особи, протиправні дії якої призвели до втрати здоров`я виникає не з моменту ухвалення судового рішення, а з моменту спричинення шкоди. 
Таким чином, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що обов`язок відшкодування шкоди виник у ОСОБА_6 з моменту набрання вироком щодо нього законної сили та про відсутність в його діях неправомірного наміру приховати належне йому майно від можливого звернення на нього стягнення. 
Така позиція апеляційного суду узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2021 року у справі № 754/807/19.
Посилання на те, що на спірне майно неможливо звернути стягнення, не заслуговує на увагу, так як звернення стягнення на майно боржника передбачене Законом України «Про виконавче провадження» і питання виконання судового рішення у примусовому порядку не є предметом розгляду даної справи. Судове рішення про стягнення моральної шкоди позивачці ОСОБА_1 боржником ОСОБА_6 не виконане. 
Доводи апеляційної скарги в частині недоведеності фіктивності правочинів, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки існування обставин, що дають підстави посилатись на ст.ст. 203 і 215 ЦК України є достатнім для визнання спірних договорів недійсними.
Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Визнаючи осопорювані договори недійсними, суд правильно повернув сторони у попереднє становище. У спірних правовідносинах та за встановлених обставин справи ефективним способом захисту права/інтересу позивача за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику.
Рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

П О С Т А Н О В И В:

 
Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , представника відповідачів ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2022 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий 
                                       
Судді