Справа № 460/4326/16-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Карпин І.М. 
Провадження № 22-ц/811/3772/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 вересня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри 
                при секретарі: Х.Б. Колич
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 29 липня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди , -
                                       в с т а н о в и в: 
13.09.2016 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди та просили стягнути в користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 150000 грн., в користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 200000 грн., в користь ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 140000 грн., в користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 130000 грн., в користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 120000 грн., в користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 100000 грн.
03.10.2018 року ухвалою Яворівського районного суду Львівської області у цивільній справі №460/4326/16-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_9 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, було переведено відповідача ОСОБА_9 у статус третьої особи, що не заявляє самостійних вимог та залучено в якості відповідача ОСОБА_1 .
Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали позовну заяву, в якій зменшили позовні вимоги та просять стягнути з ОСОБА_1 на їх користь по 100000 грн. та на користь неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 50000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначають, що 21 травня 2015 року о 22:30 год. на 32 км автодороги Львів - Краковець в м. Новояворівську Яворівського району Львівської області ОСОБА_9 , керуючи вантажним автомобілем марки «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричіпом марки «Sommer», реєстраційний номер НОМЕР_2 та рухаючись ним вказаною автодорогою у напрямку м. Львів здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер у Новояворівській районній лікарні №1. За фактом дорожньо-транспортної пригоди було розпочато кримінальне провадження, яке постановою слідчого ВР ДТП СУ ГУ МВС у Львівській області Стецика О.Р. від 03.08.2015 було закрите, у зв`язку з відсутністю у діяннях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Під час досудового розслідування, виходячи з показань водія ОСОБА_9 , даних проведеного слідчого експерименту, висновків експертиз було встановлено, що водій ОСОБА_9 був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_10 шляхом екстреного гальмування в момент виникнення небезпеки для руху , в діях водія не було встановлено порушень вимог правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, смерть пішохода ОСОБА_10 настала внаслідок спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень при наїзді автомобілем марки «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_1 , використання якого належить до джерела підвищеної небезпеки. Джерелом підвищеної небезпеки, серед іншого, є діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренда тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непередбаченої сили або умислу потерпілого. В результаті загибелі внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохода ОСОБА_10 , їм (позивачам), смертю сина, чоловіка та батька була спричинена моральна шкода. Для ОСОБА_3 смерть рідного сина стала величезним шоком та непоправною втратою на все життя. З сином у нього був сильний емоційний зв`язок, з яким часто спілкувались, проводили разом час, надавали один одному допомогу. Втрата сина спричинила значні психологічні страждання та переживання до кінця життя. Для ОСОБА_4 смерть турботливого, доброго та коханого чоловіка стала трагедією у житті. В подружньому житті з чоловіком прожила 12 років, у молодому віці залишилась вдовою, назавжди втратила підтримку та допомогу у вихованні чотирьох дітей. Передчасна смерть рідної людини спричинила біль, смуток та страждання. Для дітей втрата люблячого та турботливого батька в ранньому віці назавжди залишиться сумною трагедією у їхньому житті. Вони ніколи більше не відчують батьківської підтримки та турботи, відсутність батьківської любові та опіки завжди буде в їхній пам`яті на все життя.
На час скоєння дорожньо-транспортної пригоди джерело підвищеної небезпеки вантажний автомобіль «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_1 на праві власності належав відповідачу ОСОБА_1 , водій ОСОБА_9 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 та на посаді водія автомобіля виконував свої трудові обов`язки. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Враховуючи, що ОСОБА_9 під час виконання трудових обов`язків була спричинена їм моральна шкода, що завдана смертю близької людини, в добровільному порядку шкоду не відшкодовано, тому змушені звернутися за захистом порушених прав та законних інтересів до суду.
Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.
В решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави судовий збір в розмірі 2600 (дві тисячі шістсот) гривень.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
       Вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. 
Зазначає, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини. 
Скаржник вважає, що позивачі не довели жодними доказами протиправність поведінки водія ОСОБА_9 , яка б полягала у порушенні ним вимог Правил дорожнього руху України та експлуатації транспортного засобу, а також наявність причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною моральною шкодою. Натомість, в матеріалах даної справи міститься постанова про закриття кримінального провадження від 03.08.2015 року, яка вказує на те, що водій ОСОБА_9 не порушив вимоги Правил дорожнього руху України та експлуатації транспортного засобу, а причиною виникнення ДТП, внаслідок якої загинув пішохід ОСОБА_10 , стали неправомірні дії останнього. Зазначає, що склад даного цивільного правопорушення не містить таких елементів як протиправна поведінка та причинно-наслідковий зв`язок, а відтак безвинна деліктна відповідальність водія ОСОБА_9 , а тим більше власника вантажного автомобіля ОСОБА_1 не настала.
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Просить вирішити питання про скасування заходів забезпечення позову.
Представник апелянта ОСОБА_2 у засідання колегії суддів не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності.
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_11 та позивач у засідання колегії суддів з`явилися, проти скарги заперечили.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.
       Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
       Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
       Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зазначено, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.
       Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
       Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа № 6-108цс13).
       Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз. 3 п. 6 постанови № 4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" (надалі за текстом - Пленум) роз`яснює, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до положень статті 1191 ЦК України.
       У абз. 3 п. 4 Пленуму вказано, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст.1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).
       Відповідно до роз`яснень п. 7 Пленуму при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події. (п.1 ч. ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
       Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що відповідачем, як володільцем джерела підвищеної небезпеки, на якого законом покладено обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили, не доведено належними та допустимими доказами, що потерпілий передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком.
       Верховний Суд у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 182/235/14-к наголосив на тому, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої особи, завданої внаслідок ДТП, необхідно здійснити належну оцінку порушення потерпілим Правил дорожнього руху.
       Згідно з ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
       У постанові від 31 січня 2019 року у справі № 204/6539/16-ц Верховний Суд зазначив, що зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено ПДР.
       Постановою від 18 жовтня 2019 року у справі № 352/342/17 Верховний Суд вказав, що питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст. 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
       Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
       Відповідно до п. 9 вище зазначеного пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
       У частині 1 статті 1167 ЦК України зазначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
       За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
       Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
       Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.
       Судом встановлено, що 21 травня 2015 о 22:30 год. на 32 км автодороги Львів -Краковець в м. Новояворівську Яворівського району Львівської області, ОСОБА_9 , керуючи вантажним автомобілем марки «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним вказаною автодорогою у напрямку м. Львів здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер у Новояворівській районній лікарні № 1.
       Постановою слідчого відділу розслідування ДТП СУ ГУ МВС України у Львівській області Стецик О.Р. від 03 серпня 2015 року кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015140350000643 від 22 травня 2015 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. ОСОБА_12 був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_10 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. Причиною настання даної пригоди є факт вибігу пішохода ОСОБА_10 на смугу руху автомобіля «МАN», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_9 на такій відстані до останнього, яка вже була недостатньою для уникнення наїзду. При проведенні експертизи у ОСОБА_10 виявлено етиловий спирт в крові в кількості 5,9 проміле.
       Транспортний засіб MAN 23.414 реєстраційний номер НОМЕР_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .
       На момент настання дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 перебував у трудових відносинах з фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 , що стверджується копією трудового договору №13071300593 від 19.06.2013 та копією трудової книжки ОСОБА_9 .
       Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 .
        ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є дітьми померлого ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвами про їх народження серії НОМЕР_4 , серії НОМЕР_5 , серії НОМЕР_6 , серії НОМЕР_7 .
        ОСОБА_3 є батьком померлого ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження померлого.
       Задовольняючи частково позов про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок отриманих під час ДТП тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_10 помер, у зв`язку з чим позивачі як найближчі його родичі зазнали тяжких душевних страждань. Вимушені зміни, що відбулися в їхньому житті у зв`язку з трагічною загибеллю сина, чоловіка та батька, є триваючими, їм завдано непоправної шкоди, батько втратив сина, дружина залишилася без чоловіка, а діти у віці від 1 до 10 років - без батька, що є для них тривалим, тяжким душевним випробуванням.
       Колегія суддів погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, оскільки такий, на думку колегії суддів, визначений з врахуванням принципу розумності та справедливості, з врахуванням характеру й обсягу моральних страждань позивачів, та з врахуванням обставин даної справи, зокрема, відсутності вини відповідача у заподіянні такої, а також грубої необережності потерпілого, що призвело до його загибелі.
       Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.
       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
  п о с т а н о в и в:  
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
       Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 29 липня 2021 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 29 вересня 2022 року.

Головуючий:        Н.П. Крайник 

Судді:        Я.А. Левик 

       М.М. Шандра