Постанова
Іменем України
 
31 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 755/17084/17
провадження № 61-562св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» на постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року у складі колегії суддів:         Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2017 року акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), звернулось до суду із позовом до             ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що 11 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 10-29/2534, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 30 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 % річних. Погашення кредиту та відсотків за його користування повинно було здійснюватися щомісячними платежами згідно графіку, передбаченого договором, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 жовтня 2016 року.
Позивач вказував, що свої зобов`язання він виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в обумовленому договором розмірі, натомість відповідач здійснювала свої зобов`язання неналежним чином, в результаті чого утворилась заборгованість.
Вказувало, що ПАТ «Укрсоцбанк» надсилало відповідачу вимогу про усунення порушення та досудове врегулювання спору, однак на день звернення банку до суду із позовом ОСОБА_1 заборгованість не сплатила.
Враховуючи наведене просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 10-29/2534 від 11 жовтня 2006 року у розмірі 50 778,33 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом -                        22 732,28 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом - 28 046,05 доларів США.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня         2018 року у складі судді Астахової О. О. позов АТ «Укрсоцбанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитом у сумі 22 732,28 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 28 046,05 доларів США, а всього 50 778,33 доларів США та судовий збір у розмірі 20 433,16 грн
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором не виконала, тому з неї підлягає стягненню утворена заборгованість.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково.
Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня  2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», відмовлено.
 
Суд виходив з того, що вимоги банку щодо стягнення заборгованості є обґрунтованими, однак лише в межах строку позовної давності, на застосуванні якої наполягав відповідач, тобто за період з 06 листопада            2014 року (позивач звернувся до суду із позовом 06 листопада 2017 року) по дату дії договору кредиту до 10 жовтня 2016 року, що відповідно до наданого позивачем розрахунку становить 6 158,27 доларів США заборгованості по тілу кредиту та 1 557,71 доларів США по відсоткам.
Разом з тим, враховуючи те, що позивач обрав спосіб захисту порушених прав за кредитним договором шляхом отримання виконавчого напису нотаріуса та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із того, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
У січні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «Альфа-Банк».
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2022 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі АТ «Альфа-Банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 січня          2021 року у справі № 334/7136/17, провадження № 61-7358св19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, посилаючись частину четверту статті 36 Закону України «Про іпотеку», дійшов помилкового висновку про те, що банк обрав спосіб захисту порушеного права шляхом отримання виконавчого напису нотаріуса, а отже втратив право вимоги до боржника.
Заявник вказує, що суд помилково вважав, що вчинення виконавчого напису прирівнюється до звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки це різні способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Зазначає, що посилання апеляційного суду на припинення зобов`язання через вчинення виконавчого напису нотаріуса, є безпідставними.
Також заявник вказує, що апеляційним судом не було враховано, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року вищевказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. 
Відзиву на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
11 жовтня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено договір кредиту                      № 10-29/2534, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 30 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 % річних.
 
Відповідно до пункту 1.1.1 договору сторонами погоджено умови погашення кредиту та відсотків за його користування шляхом здійснення щомісячних платежів у розмірі 250,00 доларів США (ануїтетними платежами) до 25 числа кожного місяця згідно графіку з кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 жовтня 2016 року.
 
10 жовтня 2016 року сплив строк, визначений сторонами у кредитному договорі на виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, однак, ОСОБА_1 так і не виконала взяті на себе зобов`язання у повному обсязі, тому 31 жовтня 2017 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про усунення порушень, якою банк вимагав повернення суми кредиту та відсотків за користування кредитом протягом тридцяти днів з дня її отримання позичальником. Проте, вимоги кредитора виконані не були, у зв`язку з чим позивач 06 листопада 2017 року звернувся до суду із вказаним позовом та просив вирішити вказаний спір у судовому порядку.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо застосування частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» у вказаній справі
За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
 
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Частиною першою статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
 
Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:
-                      передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;
-          право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому 
статтею 38 цього Закону.
 
Згідно з частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
 
Статтею 41 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлювалось, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
 
Буквальне тлумачення наведених положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» та статті 41 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що законодавцем встановлено різні способи позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки: статтею 36 Закону України «Про іпотеку» - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки чи шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки, а статтею 41 Закону України «Про іпотеку» - шляхом продажу з прилюдних торгів на підставі виконавчого напису нотаріуса.
 
Частиною восьмою статті 47 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, він має право отримати решту суми з іншого майна боржника у порядку, встановленому законом.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що наслідки, передбачені частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції до внесення змін Законом України від 03 липня 2018 року                             № 2478-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» та аналогічні наслідки, передбачені частиною п`ятою статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII (щодо фізичних осіб), про те, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними застосовується до правовідносин іпотекодержателя та боржника, у яких стягнення на предмет іпотеки відбулось у способи, визначені статтею 36 Закону України «Про іпотеку», а саме: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки чи шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі.
Наслідки завершення позасудового врегулювання як то - недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання не застосовується до наступних вимог іпотекодержателя, який здійснив стягнення на предмет іпотеки шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, і предмет іпотеки було продано в процедурі виконавчого провадження на прилюдних торгах.
 
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 січня          2021 року у справі № 334/7136/17 (провадження № 61-7358св19), на який наявне посилання у касаційній скарзі.
 
Таким чином, висновок апеляційного суду про те, що обрання кредитором способу захисту порушених прав шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом позбавляє його права вимоги до боржника щодо виконання основного зобов`язання згідно з частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку», є помилковими.
Щодо зміни строку кредитування
Відповідно до статей 526, 530 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
 
У частині першій статті 628 ЦК України та статті 629 ЦК України закріплено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) викладено висновок про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Судами встановлено, що відповідно до пункту 1.1.1 договору сторонами погоджено умови погашення кредиту та відсотків за його користування шляхом здійснення щомісячних платежів у розмірі 250,00 доларів США (ануїтетними платежами) до 25 числа кожного місяця згідно графіку, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 жовтня 2016 року.
 
Також з матеріалів справи вбачається, що згідно з пунктом 4.5 укладеного між сторонами договору кредиту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7, 3.3.8 договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
 
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.
 
Таких висновків, здійснивши тлумачення аналогічних за змістом пунктів договорів кредиту, дійшов Верховний Суд у постановах від 3 квітня 2019 року у справі № 640/7146/16-ц (провадження № 61-18880св18), від 14 серпня         2019 року у справі № 523/1507/16-ц (провадження № 61-10534св18),                       від 9 жовтня 2019 року у справі № 752/7707/15-ц (провадження                            № 61-12658св18) та від 9 грудня 2020 року у справі № 760/18026/14-ц (провадження № 61-37386св18).
 
З матеріалів справи вбачається, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 15 червня 2009 року, тому, з урахуванням положень пункту 4.5 кредитного договору, строк кредитування закінчився 13 вересня 2009 року й з цієї дати банк втратив право нараховувати відсотки та пеню, а відповідач зобов`язаний був достроково повернути всю суму заборгованості за кредитним договором.
Щодо строків позовної давності
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) викладено висновок, що створення рівних можливості учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час та місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції та обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. 
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час та місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. 
 
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції. Подаючи апеляційну скаргу, вона просила застосувати строк позовної давності.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
У зв`язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов`язання (пункт 4.5 кредитного договору), та банк мав право з 13 вересня 2009 року (15 червня 2009 року + 90 календарних днів) й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав до суду лише 09 листопада 2017 року, тобто поза межами позовної давності. При цьому позивач, звертаючись до суду з цим позовом, вимоги про поновлення позовної давності не заявляв.
 
Таким чином, після зміни строку виконання зобов`язання (13 вересня            2009 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після                       13 вересня 2009 року не підлягали виконанню.
 
Враховуючи те, що строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом закінчився 13 вересня 2012 року, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити із вказаних підстав відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог з підстав, передбачених частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку», оскільки після вчинення виконавчого напису банк мав право звернутися до суду із позовом до боржника, проте у вказаній справі позивач звернувся із пропуском строку позовної давності.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду                    від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15, не можуть бути прийняті судом, оскільки вищевказані висновки не суперечать висновкам, викладеним у вказаній постанові.
 
Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити саме через пропуск позивачем строку позовної давності, тому оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає зміні з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
 
Згідно зі статтею 412 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Виходячи з викладеного, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, тому судове рішення підлягає зміні, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
 
Керуючись статтями 400, 402, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович