ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року	Львів	Справа № 460/238/22 пров. № А/857/8467/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Іщук С.М., Носа С.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2022 року (ухвалене головуючою-суддею Дуляницькою С.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправним та скасування рішення,
                                                     в с т а н о в и в :
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати п.4.1 розділу IV Довідки №936/21 від 10.12.2021 Національного агентства з питань запобігання корупції (далі – НАЗК, відповідач) про результати проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2020 рік, поданої ОСОБА_1 , депутатом Рівненської міської ради.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16.03.2022 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, НАЗК подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оспорювана довідка не є нормативно-правовим актом, не має ознак рішення суб`єкта владних повноважень та не може бути предметом оскарження в межах адміністративного провадження. Довідка не містить владного припису будь-якій особі та не встановлює механізму виконання. Довідка є джерелом доказової інформації для прийняття подальших рішень іншими уповноваженими суб`єктами. Довідка не є актом індивідуальної дії та не підлягає оскарженню. Також зазначає, що повна перевірка проведена у межах встановленого Порядком проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом НАЗК №26/21 від 29.01.2021, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.02.2021 за №158/35780 (далі – Порядок №26/21) строку, який не включає в себе ні момент погодження довідки безпосереднім керівником, ні момент її реєстрації. Тому вважає, що суд першої інстанції не вірно трактував положення Порядку №26/21 в частині встановленого строку проведення повної перевірки та помилково зазначив днем закінчення перевірки 10.12.2021. Щодо неврахування повідомлення ОСОБА_1 від 15.04.2021 про самостійно виявлені недоліки у декларації, то такий висновок суду не спростовує правомірність складеної НАЗК спірної довідки та не може бути підставою для її скасування.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
23.09.2022 НАЗК до суду апеляційної інстанції було подано клопотання про закриття провадження по справі, в обґрунтування доводів якого зазначає, що дана справа, враховуючи в ній предмет спору, не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Звертає увагу, що аналіз спірної довідки дає підстави для висновку, що така не відповідає критеріям індивідуального акту, оскільки не стосується прав або інтересів суб`єкта декларування, не встановлює для нього жодних обов`язків та строків виконання та відповідно не спричиняє виникнення негативних наслідків. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження по справі.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу та клопотання про закриття провадження слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 16.03.2021 ОСОБА_1 подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічну за 2020 до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - Реєстр).
У зв`язку із самостійним виявленням недоліків у поданій декларації, позивач 15.04.2021 подала відповідне повідомлення засобами Реєстру.
У період з 24.05.2021 по 19.11.2021 уповноваженою особою НАЗК була проведена повна перевірка декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2020 рік, поданої ОСОБА_1 , депутатом Рівненської міської ради. Повна перевірка декларації здійснювалась на підставі абз.5 ч.1 ст.513 Закону України «Про запобігання корупції» №1700-VII від 14.10.2014 (зі змінами) (далі - Закон №1700-VII, в редакції, чинній станом на момент проведення перевірки), згідно якої НАЗК проводить перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей; п.п.4 п.2 Розділу ІІ Порядку №26/21, відповідно до якого повна перевірка проводиться щодо декларацій, відібраних НАЗК у порядку черговості на підставі оцінки ризиків, у тому числі з таких підстав, визначених Законом отримано інформацію від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел про можливе відображення недостовірних відомостей у декларації. Розгляд отриманої інформації здійснюється відповідно до вимог законодавства.
За результатами повної перевірки декларації позивача було складено спірну довідку, відповідно до якої, під час проведення повної перевірки декларації позивача, НАЗК використовувало інформацію, в тому числі, викладену в поясненнях суб`єкта декларування та/або наданих ним документах (їх копіях), які надійшли до НАЗК 26.08.2021 та 12.11.2021.
У розділі IV Висновки відповідач зазначає :
«4.1 За результатами повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2020 рік, унікальний ідентифікатор документа - f6966150-4d2a-4109-b882-7c1ae7688375, поданої ОСОБА_1 , депутатом Рівненської міської ради, встановлено, що суб`єкт декларування при складенні та поданні декларації вказав недостовірні відомості, про що зазначено у п.п.1-8 розділу 3.1 цієї Довідки, та відомості, які не підлягали декларуванню, про що зазначено у п.4 розділу 3.1 цієї Довідки, чим не дотримав вимог п.п.1, 2, 3, 6, 7, 8, 8-1, 11 ч.1 ст.46 Закону.
Недостовірні відомості, зазначені у декларації (п.п.2.5 - 2.7 п.2, п.3, п.п.5.1 -5.7 п.5, п.п.6.1-6.6 п.6 розділу 3.1 цієї Довідки) відрізняються від достовірних на суму 3386814,10 грн, що перевищує 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на дату подання декларації.
У діях суб`єкта декларування встановлено ознаки правопорушення, передбаченого ч.1 ст.3662 Кримінального кодексу України.
4.2 Точність оцінки задекларованих активів відповідає даним, отриманим з наявних джерел.
4.3. Наявність конфлікту інтересів не встановлено.
4.4. Ознак незаконного збагачення не встановлено.
4.5. Ознак необґрунтованості активів не встановлено.
4.6. Повідомити суб`єкта декларування про результати проведення повної перевірки декларації.
4.7. Уповноваженій особі НАЗК вжити заходів для створенні в Реєстрі можливості подання суб`єктом декларування декларації з достовірними відомостями».
Вважаючи протиправним п.4.1 розділу IV спірної довідки, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з вимогою про її скасування.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив строки проведення перевірки декларації позивача, передбачені Порядком № 26/21.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 50 Закону №1700-VII встановлено вимоги щодо проведення повної перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
На виконання норм цієї статті законодавцем прийнято Порядок проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затверджений рішенням НАЗК №56 від 10.02.2017, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.02.2017 за №201/30069 (далі – Порядок №56).
Виключно цим Порядком визначено спеціальні строки проведення повної перевірки декларацій.
Відповідно до п.2 розділу III Порядку №56, початком здійснення повної перевірки декларації є день, наступний за днем прийняття рішення про проведення перевірки.
При цьому, пунктом 14 цього розділу передбачено, що повна перевірка декларації за цим Порядком здійснюється упродовж 60 календарних днів з дня прийняття рішення про проведення перевірки. У разі необхідності строки проведення повної перевірки декларації можуть бути продовжені, але не більше ніж на сукупний строк у 30 календарних днів.
Системний аналіз положень Порядку №56, свідчить про те, що повна перевірка декларацій чітко обмежена конкретними строками її проведення і може тривати не більше, ніж 60 календарних днів з дня прийняття рішення про проведення перевірки, а у виняткових випадках - не більше 90 днів.
Пункт 6 розділу III Порядку №56 вказує на те, що повна перевірка декларацій розпочинається рішенням про її проведення та закінчується рішенням про результати перевірки.
Будь-яких підстав для винесення рішення про результати повної перевірки декларації поза межами визначеного Порядком №56 строку законодавством не передбачено.
Отже, колегія суддів наголошує, що тривале неприйняття передбаченого законом рішення за наслідками проведеної перевірки ставить суб`єктів декларування у стан правової невизначеності, чим порушує принцип верховенства права, закріплений у статті 8 Конституції України.
Європейська Комісія за демократію через право (Венеціанська Комісія) у Доповіді щодо верховенства права №512/2009 від 04.04.2011 зазначила, що однією із складових верховенства права є правова визначеність. Вона вимагає, щоб правові норми були чіткими і точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість (передбачуваність) ситуацій та правовідносин, що виникають.
У контексті наведеного колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу на статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка захищає право особи на справедливий суд.
Зокрема, у рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», Суд дійшов висновку, що «право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав».
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що вказана стаття, поміж іншого, закріплює принцип юридичної визначеності, який, в свою чергу, є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права.
Крім того, цей принцип є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання),
Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» порушення принципу юридичної визначеності було констатоване Судом з огляду на відсутність у законодавстві України положень щодо строків давності притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в контексті дотримання вимог «якості закону» при перевірці виправданості втручання у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Аналізуючи дотримання вимог «якості закону», ЄСПЛ зазначив, зокрема, таке : «Відсутність будь-яких строків давності, що розглядалася вище за статтею 6 Конвенції, давала дисциплінарним органам повну свободу дій та порушила принцип юридичної визначеності».
Суд уже констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й щодо національних судів (рішення від 21.10.2010 у справі «Дія-97 проти України», заява №19164/04). Цей принцип так само застосовується до процедур, що були використані для звільнення заявника з посади, включаючи процес ухвалення рішення на пленарному засіданні парламенту […]»
Таким чином, колегія суддів наголошує, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.
Судом встановлено, що у період з 24.05.2021 по 19.11.2021 уповноваженою особою НАЗК була проведена повна перевірка декларації позивача.
Довідка зареєстрована 10.12.2021, з дотриманням 5-денного строку, передбаченого п.3 розділу ІІІ Порядку (погодження безпосереднім керівником)
Зі змісту Довідки вбачається, що повна перевірка декларації позивача розпочата 24.05.2021 - наступний робочий день за днем автоматизованого розподілу обов`язку щодо її проведення на уповноважену особу (21.05.2021). 120 календарних днів від дати початку перевірки закінчилися 20.09.2021.
Відповідачем на підставі п.20 розділу ІІ Порядку №26/21 продовжено строк проведення повної перевірки з 21.09.2021 на 60 днів. Шістдесятий календарний день продовженого строку завершився 19.11.2021.
Як вірно вказав суд першої інстанції, десятий робочий день з дня закінчення продовженого строку повної перевірки для складання та підписання довідки припадає на 03.12.2021
Отже, у цей же строк повинно було бути прийняте рішення про результати такої перевірки.
Враховуючи те, що спірна довідка сформована 10.12.2021, тобто з порушенням строку проведення перевірки декларації позивачки, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач порушив строки проведення перевірки декларації позивачки, передбачені п.14 Порядку №56.
Таке процесуальне порушення порядку проведення перевірки, в свою чергу, зумовлює виникнення у позивача стану правової невизначеності та ставить під сумнів результати самої перевірки.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 12.04.2021 по справі №826/9366/18, від 24.10.2019 по справі №520/10698/18, від 23.06.2020 по справі № 807/270/18, від 29.12.2020 по справі №826/7335/18, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.
Також, колегія суддів враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; п.89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; п.23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; п.58) : принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
Щодо поданого клопотання відповідача про закриття провадження в цій справі, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пункти 1-3 частини першої статті 4 КАС України адміністративною справою визначають переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; а адміністративним судом - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.
Згідно п.1 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, де суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Як неодноразово вказувала Велика Палата Верховного Суду в своїх рішеннях, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, на що слушно звертає увагу позивач. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (постанова від 03.07.2018 по справі №826/27224/15).
Враховуючи те, що спірні правовідносини між сторонами в цій справі виникли у зв`язку з прийняттям відповідачем рішення в процедурі здійснення публічно-владних управлінських функцій і це рішення стосується прав, обов`язків та охоронюваних законом інтересів позивача, колегія суддів вважає заявлене клопотання безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. 
Наведені висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.04.2021 по справі №826/9366/18, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при вирішенні заявленого клопотання.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги та клопотання про закриття провадження по справі не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у п.23 рішення ЄСПЛ зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,
                                                  п о с т а н о в и в :
Відмовити у задоволенні клопотання Національного агентства з питань запобігання корупції про закриття провадження по справі  в цій справі №460/238/22.
Апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2022 року по справі №460/238/22 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	Л. П. Іщук