Номер провадження: 22-ц/813/17/22 
Справа № 520/4027/15-ц
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Нечитайло Н.Ю.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи за апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа Третя Одеська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви.
Позивач просить суд визнати недійним заповіт ОСОБА_5 складеного 13 березня 2012 року на користь ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент складення та підписання заповіту заповідач не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними , у зв`язку із чим вказаний правочин не відповідає внутрішній волі заповідача , що у відповідності до вимог ст. 203,225 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2021 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа Третя Одеська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним. Визнано недійним заповіт ОСОБА_5 складеного на користь ОСОБА_6 13.03.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено у задоволенні клопотання про призначення додаткової експертизи. Крім того, скаржник не погоджується з проведеною експертизою, за результатами якої було видано висновок №195 від 08 квітня 2021 року.

Сповіщення сторін.
Про судове засідання, призначене на 26 жовтня 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
24 жовтня 2022 року від адвоката Краснопивцева К.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про проведення судового засідання у справі без їх участі.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Повне судове рішення виготовлено 07 листопада 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т.1 а.с. 10).
За змістом заповіту, складеного 13.03.2012р., завіреного приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Н.Г. Чернишовою, зареєстрованого в реєстрі за №754, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В тексті заповіту мається рукописний запис наступного змісту «Цей заповіт з моїх слав записаний вірно, прочитаний мною уголос та підписаний мною власноручно у присутності нотаріуса» (підпис) « ОСОБА_5 » (т.1 а.с.42).
Також у матеріалах справи наявна копія заповіту, складеного 21.03.2008р., завіреного приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Н.Г. Чернишовою, зареєстрованого в реєстрі за №818, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, та взагалі, все те, що на день його смерті буде йому належати, і на що він за законом має право, а також всі свої права та обов`язки, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 . У тексті заповіту мається рукописна запис наступного змісту: «Цей заповіт прочитаний мною уголос та підписаний мною власноруч у присутності нотаріуса» (підпис) « ОСОБА_5 » (т.1 а.с.16).
Згідно із висновку судово-психіатричної експертизи №195 від 08.04.2021р. ОСОБА_5 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 , під час укладання, та підписання заповіту від 13.03.2012 року, страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості сполученого ґенезу із вираженим зниженням когнітивних функцій, вираженою соціально-побутовою дєзадаптацією і втратою навичок до самообслуговування» (F07.8 за клінічними критеріями Міжнародної класифікації хвороб 10-го перегляду), внаслідок чого ОСОБА_5 , абсолютно не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (т.3, а.с. 119).
Правовідносини пов`язані із спадкуванням та визнанням правочину недійсним врегульовані Цивільним кодексом України.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
За змістом вимог ч.2-4 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.
Частиною третьою статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Предметом розгляду даної справи є позовні вимоги про визнання недійсним правочину – заповіту від 13.03.2012 року, складеному та підписаного ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 у зв`язку із тим, що заповідач, під час укладення заповіту, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.
Висновок експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Вищевказане визначено у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року по справі № 552/5808/17.
Таким чином, у першу чергу судом надається оцінка висновку судово-психіатричної експертизи №195 від 08.04.2021 року, згідно із якого ОСОБА_5 під час укладення та підписання заповіту від 13.03.2012 року абсолютно не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
За змістом висновку ОСОБА_5 під час укладання та підписання заповіту страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості сполученого ґенезу із вираженим зниженням когнітивних функцій, вираженою соціально-побутовою дєзадаптацією і втратою навичок до самообслуговування» (F07.8 за клінічними критеріями Міжнародної класифікації хвороб 10-го перегляду), внаслідок чого абсолютно не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
Експертний висновок обґрунтований аналізом даних з медичної документації та поясненнями свідків.
У судовому засіданні у суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 , заявляючи клопотання про призначення по справі повторної судово-психіатричної експертизи, наполягав на тому, що висновок №195 від 08.04.2021 року протирічить матеріалам справи, а при аналізі пояснень свідків, зокрема ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , експертами вказані їх пояснення, які не відповідають поясненням наданими даними свідками у судовому засіданні, а крім того з пояснень свідків експертами приймались лише свідчення які підтверджують факт важкого стану та не надавалась оцінка іншим свідченням, які суперечать вказаним фактам.
Опитані у судовому засіданні експерти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , відповідаючи на запитання представника позивача, пояснювали, що у першу чергу предметом дослідження експертів була клінічна картина розвитку хвороби ОСОБА_5 через ретроспективний аналіз, яка отримана з медичної документації та яка знайшла підтвердження у поясненнях свідків. А тому суб`єктивні свідчення, які суперечать об`єктивно встановленої клінічної картині хвороби, не приймались до уваги або до них ставились критично під час висновку.
На думку суду, суперечності у свідченнях, як і висвітлені представником відповідача, неточності у посиланнях експертів на пояснення свідків, по суті не змінюють, загального аналізу психічного стану ОСОБА_5 на момент складення заповіту, та не надають суду достатнього сумніву і достовірності висновку експертів, на підставі якого виникає підстави для проведення повторної експертизи.
Так з пояснень свідка ОСОБА_7 вбачається погіршення стану здоров`я ОСОБА_5 , які також підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_11 , який у судовому засіданні повідомив: «мій дідусь ОСОБА_12 ...перед смертю він часто падав, не міг себе обслуговувати, тобто в туалет не міг ходити самостійно. Не міг пересуватися...Ну, з 2011 року...Він став себе погано почувати, в нього були запаморочення...Ні, у лікарню його не возили та перед смертю я викликав лікаря і зі слів бабусі написали відмову від госпіталізації...звісно спілкувався, я проживаю в одному будинку...ну, то що я йому говорив, він забував»; свідка ОСОБА_13 , який суду пояснив: «з 2011 року в нього різко почало погіршуватися здоров`я. В нього була пахова грижа. Достатньо важно ходив... зовсім перестав ходити ближче до 90-х. Постійно падав. Після, ну ходив в памперсах. Не міг до туалету дійти. Мій в туалеті сидіти та впасти. Не скажу, не скажу що плачевний, але важкий був стан. Дідусь в 12 році лежав як би, майже постійно в памперсах, якщо вставав, то йому допомагали піднятися. Коли він падав він не міг встати, то викликали мене чи мого брата, намагались ми його підняти. Ми двоє його підіймали, так як дід покійний був достатньо крепким чоловіком та підняти одному важко. Я коли підіймав його, то також відчував, що можу спину зірвати. Потім кормили його. Бабуся приносила до кімнати їжу. Коли він пив, їв. Потім вона почала його кормити, тому що йому було важко. Також коли він поїв, міг через час сказати, що ми його не кормили»; свідка ОСОБА_8 яка пояснюючи про обставини , які були у 2011/2012 роках : « ОСОБА_14 якби він ще міг пересуватись з палицею по дому. Падав, коли виходив. Він міг впасти. Тому він завжди був під наглядом. Свекруха завжди була з ним. Діти коли могли допомагали.. .11-12 рік. 11 рік коли ми стелили асфальт, ми його ще часто бачили. Після цього ми стали бачити його рідше і рідше...Я- ні. В 12 році може бути, коли він намагався вийти на вулицю, а так ні»; .
В свою чергу свідок ОСОБА_15 , на свідчення якого посилається представник відповідача, надавав пояснення стосовно того, що він за запрошенням ОСОБА_6 надавав медичну допомогу «як фельдшер, тьоті ОСОБА_16 , декілька разів запрошувався для уколів знеболюючого та зниження тиску, десь з 10 року по травень 2014» та «він був на той момент, на травень 2014 року абсолютно у здравому розумі, адекватний, нормально спілкувались з ним, нормально розмовляли...ні, я не відмічав ніяких навіть маленьких погіршень». При цьому 23.07.2014р., згідно із амбулаторної карти хворого зафіксовано виклик на дім лікаря ОСОБА_17 ОСОБА_5 поставлено діагноз: «Виразкова хвороба шлунку, загострення (під питанням). Шлунково-кишкова кровотеча. Геморроідальна кровотеча (під питанням). Ішемічна хвороба серця: Атеросклеротичний кардіосклероз. Дисциркуляторна енцефалопатія 2-го ступеню, змішаного ґенезу». Видане направлення на госпіталізацію, що явно протирічить гарному медичному стану особи, яку описує свідок, який надавав медичну допомогу.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявні у матеріалах справи докази, у тому числі пояснення свідків не суперечать висновку судово-психіатричної експертизи №195 від 08.04.2021 року, згідно із якого ОСОБА_5 , під час укладення та підписання заповіту від 13.03.2012 року абсолютно не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому суд першої інстанції вмотивовано вважав доведеним факт наявності підстав, визначених ст. 225 та 1257 ЦК України, про те що волевиявлення ОСОБА_5 під час складення та підписання заповіту, який є предметом розгляду, не може вважатись вільним враховуючи абсолютну неспроможність заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення повторної судово-психіатричної експертизи у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа Третя Одеська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним відмовлено.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судове рішення виготовлено 07 листопада 2022 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дришлюк