КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 760/26938/20	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5513/2022	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Українець В.В.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.	 	
 
29 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді:  Семенюк Т.А.
Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,
при секретарі - Пасічник К.В., 
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Державної установи «Інститут медицини праці імені Кундієва Ю.І. Національної академії медичних наук України» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів,-
В С ТА Н О В И В :
 
У грудні 2020року позивач звернувсядо суду із даним позовом, посилаючись на те, що він працював на посаді заступника директора з наукової роботи Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України» з 01 жовтня 2018 року.
Відповідно до наказу від 30 листопада 2020 року № 62-К3 його було звільнено з посади за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає вказаний наказ незаконним з огляду на наступне.
24 листопада 2020 року  ОСОБА_2 було подано до адміністрації відповідача заповнену 23 листопада 2020 року ним особисто за встановленим зразком форму наказу про надання йому частини тарифної відпустки на 26 та 27 листопада 2020 року. Попередньо ним було узгоджено термін цієї відпустки з т.в.о. начальника відділу кадрів Зубко Н.М. Підставою для цієї відпустки було проведення обстеження димових і вентиляційних каналів у будинку, де він мешкає.
Перебуваючи 26 листопада 2020 року у відпустці він наприкінці робочого дня дізнався про те, що в цей день був складений акт про його відсутність на робочому місці. У зв`язку з цим 27 листопада 2020 року він з`явився на роботу та через канцелярію подав доповідну записку на ім`я т.в.о. директора відповідача ОСОБА_3 .
Вважає, що т.в.о. директора відповідача ОСОБА_3 негативно до нього ставиться через те, що наказом від 23 жовтня 2020 року № 52-К3 за його підписом відповідно до наказу від 22 жовтня 2020 року № 157 ОСОБА_3 був звільнений з посади заступника директора з науково-практичної роботи.
Зазначає, що на момент звільнення він був членом профспілки відповідача, а тому розірвання трудового договору може бути проведено лише за попередньою згодою виборчого органу первинної профспілкової організації.
Крім того, в наказіпро звільнення зазначено, що на момент звільнення до нього були застосовані і раніше заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани за неналежне виконання посадових обов`язків (наказ від 24 листопада 2020 року № 246 та наказ від 25 листопада 2020 року № 247-К5).
24 та 25 листопада 2020 року ним були подані до первинної профспілкової організації заяви про оскарження зазначених наказів. За результатами розгляду на засіданні профспілкового комітету було прийнято рішення, яким вказані накази визнано такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України.
За результатами засідання профспілкового комітету на ім`я адміністрації відповідача 02 грудня 2020 року Головою профспілкового комітету Діордічук Т. було надано подання від 02 грудня 2020 року № 1, яким комітет вимагає від відповідача скасування наказів від 24 листопада 2020 року № 246 та від 25 листопада 2020 року № 247-К5.
У зв`язку із викладеним просив скасувати наказ від 30 листопада 2020 року № 62-К3 про звільнення його з посади заступника директора з наукової роботи Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України»;поновити його на посаді заступника директора з наукової роботи Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України»;стягнути з Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України» на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що  ОСОБА_2 є єдиним хто проживає у квартирі АДРЕСА_1 , користується нею та є відповідальним за її стан, а тому лише він має можливість забезпечити доступ до квартири та димових і вентиляційних каналів для перевірки. Таким чином, відсутність позивача на роботі 26 та 27 листопада 2020 року була зумовлена об`єктивними та поважними причинами. 
Статтею 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» та п. 2.5. колективного договору на 2020-2023 роки було передбачено додаткові порівняно з чинним законодавством (ст. 43-1 КЗпП України) гарантії при звільненні працівників інституту, а саме встановлено, що адміністрація зобов`язується звільнення працівників з ініціативи роботодавця здійснювати за попередньою згодою з профспілковим комітетом. Проте, інститутом не отримано попередню згоду профспілки на звільнення позивача, чи порушено положення п. 2.5. колективного договору на 2020-2023 роки та положення ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», що судом першої інстанції не враховано.
Також вважає, що суд першої інстанції не врахував обставин того, що ступінь тяжкості вчиненого проступку є незначним, оскільки прогул вчинено не навмисно (через непорозуміння з відпусткою), відсутність на роботі зумовлена об`єктивними вагомими причинами, Інституту не було завдано жодної шкоди, не взято до уваги зразкову попередню роботу апелянта. 
20 липня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України», в якій відповідач просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що 26 та 27 листопада 2020 року, комісією відповідача була встановлена відсутність на робочому місці протягом робочого часу заступника директора з наукової роботи ОСОБА_2 , про що комісією складені акти про відсутність на робочому місці. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що апелянт відноситься до категорій осіб, які мають право на додаткові відпустки.
Зазначено, що у матеріалах справи міститься бланк наказу про надання відпустки, поданий апелянтом, на якому міститься віза т.в.о. директора установи ОСОБА_3. від 23.11.2020 року, із вказівкою про необхідність подання позивачем відповідної заяви із зазначенням підстав надання відпустки, оскільки графіком відпусток, затвердженим в установі, вказаний апелянтом період відпустки (26-27 листопада 2020 року) не узгоджувався. Апелянт зазначену заяву не подав, самовільно прийняв рішення про взяття відпустки та не з`явився на робоче місце 26 та 27 листопада 2020 року.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.  
Судом встановлено,що ОСОБА_2 працював на посаді заступника директора з наукової роботи Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України» з 01 жовтня 2018 року.
23 жовтня 2020 року ОСОБА_2 підписав наказ № 52-К3 про звільнення з посади заступника директора з науково-практичної роботи ОСОБА_3 .
Відповідно до п.п. 5, 7, 10 п. 6.14. Статуту Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України» директор установи має право:
- приймати на роботу та звільняти з роботи працівників установи, визначати їх посадові обов`язки, застосовувати до них заходи заохочення та стягнення;
- перевіряти якість роботи працівників установи та діяльність, спрямовану на методичне, організаційне забезпечення та координацію наукової діяльності;
- видавати у межах своїх повноважень накати та розпорядження.
У порушення вимог п. 6.14. Статуту наказ про звільнення ОСОБА_3 був підписаний не директором установи, а заступником директора з наукової роботи ОСОБА_2 з перевищенням своїх посадових повноважень.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києві від 14 січня 2021 року скасовано наказ Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України» від 23 жовтня 2020 року № 52-К3 «Про звільнення ОСОБА_3 » та поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника директора з науково-практичної роботи з 23 жовтня 2020 року.
У зв`язку з цим, наказом Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України» від 24 листопада 2020 року № 246-К3 «Про оголошення догани» ОСОБА_2 оголошено догану за перевищення своїх посадових повноважень.
Підставою для видання цього наказу стала доповідна записка про порушення трудової дисципліни заступником директора з наукової роботи ОСОБА_2 від 17 листопада 2020 року.
У зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків наказом від 25 листопада 2020 року № 247-К3 ОСОБА_2 оголошено догану.
Підставою для видання цього наказу стала доповідна записка про порушення трудової дисципліни заступником директора з наукової роботи ОСОБА_2 від 18 листопада 2020 року.
Позивач звернувся до первинної профспілкової організації з заявами про оскарження зазначених наказів.
За результатами засідання профспілкового комітету на ім`я адміністрації відповідача 02 грудня 2020 року Головою профспілкового комітету Діордічук Т. було надано подання від 02 грудня 2020 року № 1, яким комітет вимагає від відповідача скасування наказів від 24 листопада 2020 року № 246 та від 25 листопада 2020 року № 247-К5.
26 листопада 2020 року та 27 листопада 2020 року комісією відповідача у складі менеджера по персоналу Зубко Н.М. , завідувача канцелярії Стукаленко Н.М. , в.о. ученого секретаря Апихтіна О.Л. та головного бухгалтера Іващенко О.О. була встановлена відсутність на робочому місці протягом робочого часу заступника директора з наукової роботи ОСОБА_2 , про що комісією складені акти про відсутність на робочому місці від 26 листопада 2020 року та від 27 листопада 2020 року.
У матеріалах справи міститься бланк наказу про надання відпустки, що був поданий позивачем, на якому міститься віза т.в.о. директора установи ОСОБА_3. від 23 листопада 2020 року із вказівкою про необхідність подання позивачем відповідної заяви із зазначенням підстав надання відпустки у зв`язку з тим, що графіком відпусток, затвердженим в установі, вказаний позивачем період відпустки (26-27 листопада 2020 року) не узгоджувався.
Позивач зазначену заяву до Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України» не подав.
Факт не подання такої заяви позивачем не оспорюється.
Наказом № 62-К3 від 30 листопада 2020 року  ОСОБА_2 було звільнено з посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю 26 листопада 2020 року та 27 листопада 2020 року на робочому місці без поважних причин, а також відповідно до наказів № 246-К3 від 24 листопада 2020 року та № 247-К3 від 25 листопада 2020 року до ОСОБА_2 вже застосувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани за неналежне виконання посадових обов`язків.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо звільнення позивача згідно із п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відповідали законодавству та не є протиправними.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 26 Закону України «Про відпустки», за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.
Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Як встановлено судом, позивачем був поданий бланк наказу про надання йому відпустки, на якому міститься віза т.в.о. директора установи ОСОБА_3. від 23 листопада 2020 року із вказівкою про необхідність подання позивачем відповідної заяви із зазначенням підстав надання відпустки у зв`язку з тим, що графіком відпусток, затвердженим в установі, вказаний позивачем період відпустки (26-27 листопада 2020 року) не узгоджувався.
Позивач зазначену заяву до Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України» не подав.
Факт не подання такої заяви позивачем не оспорюється.
Ці обставини також були підтвердженні свідком Зубко Н.М. , допитаної судом апеляційної  інстанції. 
Судом встановлено, що позивач  заяву із зазначенням підстав надання відпустки не надавав, не пересвідчився про наявність наказу про надання йому відпустки, самовільно прийняв рішення про взяття відпустки іне з`явився на робоче місце 26 листопада 2020 року та 27 листопада 2020 року.
Як вбачається з матеріалів справи, 26 листопада 2020 року та 27 листопада 2020 року комісією відповідача у складі менеджера персоналу Зубко Н.М. , завідувача канцелярії Стукаленко Н.М. , в.о. ученого секретаря Апихтіна О.Л. та головного бухгалтера Іващенко О.О. була встановлена відсутність на робочому місці протягом робочого часу заступника директора з наукової роботи ОСОБА_2 , про що комісією складені акти про відсутність на робочому місці від 26 листопада 2020 року та від 27 листопада 2020 року.
Позивачем у доповідній від 27 листопада 2020 року зазначено, що він  надав власноруч заповнений бланк наказу про відпустку з 26 по 27 листопада 2020 року Зубко Н.М . Подальший рух цього наказу йому не відомий. 26 листопада 2020 року він дізнався про складений відносно нього акт про відсутність на роботі.      
На підтвердження поважності його відсутності на роботі 26 та 27 листопада 2020 року, позивач зазначав, що він є єдиним, хто проживає у квартирі АДРЕСА_1 , користується нею та є відповідальним за її стан, а тому лише він має можливість забезпечити доступ до квартири та димових і вентиляційних каналів для перевірки. Таким чином, відсутність позивача на роботі 26 та 27 листопада 2020 року була зумовлена об`єктивними та поважними причинами.
Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що  суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивача про причини його відсутності на роботі, не врахував обставин того, що ступінь тяжкості вчиненого проступку є незначним, оскільки прогул вчинено не навмисно (через непорозуміння з відпусткою), відсутність на роботі зумовлена об`єктивними вагомими причинами, Інституту не було завдано жодної шкоди, не взято до уваги зразкову попередню роботу апелянта, з огляду на наступне.
За статтею 84 КЗпПУкраїни, згідно якої за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.
Таким приписам кореспондується ст. 26 Закону України «Про відпустки» за положеннями якої за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.
За змістом даних норм надання працівнику відпустки без збереження заробітної плати можливе виключно за належним чином оформленою згодою роботодавця (наказ про надання відпустки, розпорядження тощо).
Тобто, підставою для надання відпустки і, як наслідок, невиходу на роботу, як вище вказувалося, є відповідний наказ або розпорядження, вказівка, тощо роботодавця про надання відпуски, яка б підтверджувала його згоду, які у справі відсутні, що у свою чергу не дає позивачу права не виходити на роботу.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1412цс17, де скасовуючи рішення судів апеляційної і касаційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову про поновлення на роботі, Верховний Суд України зазначив, що сам факт подання позивачем заяви про надання йому відпустки з 19 серпня 2015 року без погодження із роботодавцем і видачі відповідного наказу чи розпорядження є невиходом на роботу та самовільним використанням працівником відпустки та свідчать про вчинення позивачем прогулу без поважних причин, у зв`язку із чим його звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України є законним.
Також судом встановлено, що наказом Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України» від 24 листопада 2020 року № 246-К3 «Про оголошення догани» ОСОБА_2 оголошено догану за перевищення своїх посадових повноважень, крім того, узв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків наказом від 25 листопада 2020 року № 247-К3 ОСОБА_2 оголошено догану.
За результатами засідання профспілкового комітету на ім`я адміністрації відповідача 02 грудня 2020 року Головою профспілкового комітету Діордічук Т. було надано подання від 02 грудня 2020 року № 1, яким комітет вимагає від відповідача скасування наказів від 24 листопада 2020 року № 246 та від 25 листопада 2020 року № 247-К5, проте, відповідачем на подання  профспілкового органу про скасування даних наказів, надано відповідь про обґрунтованість винесення доган позивачу. 
У пункті 4статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
Також колегія суддів не може погодитись і з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взято до уваги, що звільнення позивача, який на той момент був членом профспілки відповідача, було проведено без згоди виборчого органу первинної профспілкової організації, та не врахував положення п. 2.5. колективного договору на 2020-2023 роки, яким було передбачено додаткові порівняно з чинним законодавством (ст. 43-1 КЗпП України) гарантії при звільненні працівників інституту, а саме встановлено, що адміністрація зобов`язується звільнення працівників з ініціативи роботодавця здійснювати за попередньою згодою з профспілковим комітетом, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи.
Так, судом першої інстанції була надана правова оцінка зазначеному у рішенні суду, з якою погоджується і колегія суддів. 
Як вбачається з колективного договору, він укладений між адміністрацією та трудовим колективом Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України» та підписаний від імені Державної установи «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України» ОСОБА_2 як виконуючим обов`язки директора.
Виходячи зі змісту даного договору, положення пункту 2.5 стосується погодження з Профкомом звільнення саме  працівників установи за ініціативою Роботодавця, а не посадових осіб установи (адміністрації ДУ).
За  ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках: звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян.
ОСОБА_2 на момент звільнення обіймав посаду заступника директора з наукової роботи, таким чином згода профспілкового органу відповідача на розірвання з ОСОБА_2 трудового договору за ініціативоюустанови законом не вимагається.
Відповідно до листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку застосування нормативно-правових актів у разі існування неузгодженості між підзаконними актами» від 30 січня 2009 року № Н-35267-18 у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для скасування наказу про звільнення ОСОБА_2 № 62-КЗ від 30 листопада 2020 року та поновлення його на роботі.
Також колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про поновлення на роботі.
Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність. 
Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм чинного законодавства, висновки суду відповідають обставинам справи і не спростовуються доводами апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року -залишити без змін.
Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови виготовлений 08 грудня 2022 року.

Головуючий  

Судді