ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року 
м. Київ
справа № 420/2463/21
адміністративне провадження № К/9901/44070/21  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,
суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №420/2463/21
за позовом  ОСОБА_1 
до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону
на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року 
(головуючий суддя Іванов Е.А.)
і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 6 жовтня 2021 року (головуючий суддя: Танасогло Т.М., судді: Єщенко О.В., Димерлій О.О.).

ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті заступнику начальника відділу нагляду з організації процесуального керівництва, підтримання обвинувачення в суді, рішень та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури південного регіону України підполковнику юстиції ОСОБА_1 грошового забезпечення (заробітної плати) з 26 березня 2020 року до 30 вересня 2020 року, в порядку та у розмірах, передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру»;
- зобов`язати відповідача провести перерахунок і виплатити грошове забезпечення (заробітну плату), з урахуванням проведених виплат позивачу у період його служби на зазначеній посаді, з 26 березня 2020 року до 30 вересня 2020 року відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням положень:
пункту 3-1 Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704;
пункту 2 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України;
пунктів 1, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» згідно з додатком 14 до цієї постанови;
пунктів 1, 2 частини 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31 травня 2012 року №505.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він проходив військову службу в органах військової прокуратури з 15 травня 2018 року до 30 вересня 2020 року. У вказаний період його заробітна плата визначалась відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31 травня 2012 року №505 (далі - «Постанова КМУ №505») та інших нормативно-правових актів, розмір якої був значно менший ніж розмір посадового окладу, визначений Законом України «Про прокуратуру». 
У розрахунковому листі позивача зазначено, що протягом усього 2020 року для обчислення розміру його грошового забезпечення (заробітної плати) відповідачем застосовувався посадовий оклад, визначений Постановою КМУ №505, у розмірі: 7660 грн, що у рази менше окладу, визначеного положеннями Закону України «Про прокуратуру». 
Зауважував, що рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 визнано неконституційним окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Ураховуючи викладене, позивач вважає, що у період з 26 березня 2020 року до дня його звільнення, тобто до 30 вересня 2020 року, його посадовий оклад, а також й усі інші види грошового забезпечення, мали б розраховуватись згідно положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру», а не Постанови КМУ №505.
Позивач вважає, що невиплата йому грошового забезпечення згідно указаної норми Закону України «Про прокуратуру» є незаконною, порушує його права, гарантовані Конституцією України і чинним законодавством.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 6 жовтня 2021 року, позов задоволено:
- визнано бездіяльність Військової прокуратури Південного регіону України щодо ненарахування і невиплати заступнику начальника відділу нагляду з організації процесуального керівництва, підтримання обвинувачення в суді, рішень та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури Південного регіону України підполковнику юстиції ОСОБА_1 грошового забезпечення (заробітної плати), з 26 березня 2020 року до 30 вересня 2020 року, в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» протиправною;
- зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону провести перерахунок та виплатити грошове забезпечення (заробітну плату) ОСОБА_1 з урахуванням проведених виплат у період з 26 березня 2020 року до 30 вересня 2020 року відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням положень: пункту 3-1 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року №1090, додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», пункту 2 «Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №414, пунктів 1, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» згідно з додатком 14 до цієї постанови.
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що на час виникнення спірних правовідносин схема посадових окладів працівників органів прокуратури була визначена Постановою КМУ №505 із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України №763 від 30 вересня 2015 року і №1013 від 9 грудня 2015 року.
Проте, рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, саме з 26 березня 2020 року грошове забезпечення позивача мало бути нараховане та виплачене згідно статті 81 Закону України «Про прокуратуру». Оскільки відповідач продовжував здійснювати розрахунки грошового забезпечення позивача на підставі положень Постанови КМУ №505, суди попередніх інстанцій встановили порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 .
До того ж, судами попередніх інстанцій були відхилені доводи сторони відповідача стосовно того, що до спірних правовідносин має бути застосований Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі - «Закон №113-ІХ»), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури і, зокрема, пункт 3 «Прикінцевих і перехідних положень» який передбачає, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, керівник Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на них.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів
У грудні 2021 року керівник Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 6 жовтня 2021 року скасувати, й прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування касаційної скарги керівник Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону зазначив, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ.

Скаржник наполягає, що попри наявність рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №6-р/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, до спірних правовідносин має бути застосований пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, який передбачає подальше регулювання питання оплати праці, зокрема, позивача відповідно до Постанови КМУ №505.

До того ж, обґрунтовуючи наявність підстав касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зауважує про неврахування судами правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11 лютого 2021 року №200/3757/20, яким передбачена відсутність правових підстав    для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням    із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Верховний Суд ухвалою від 13 грудня 2021 року  відкрив касаційне провадження на підставі пунктів 1 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у її задоволенні, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. Відзив обґрунтований правильністю вирішення спору судами попередніх інстанцій із дотриманням норм матеріального і процесуального права.
ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
ОСОБА_1 має звання підполковник юстиції та проходив військову службу в органах військової прокуратури з 15 травня 2018 року до 30 вересня 2020 року.
Наказом Військової прокуратури Південного регіону України №887к від 10 вересня 2020 року ОСОБА_1 з 10 вересня 2020 року звільнено з посади заступника начальника відділу нагляду з організації процесуального керівництва, підтримання обвинувачення в суді, додержання законів при виконанні судових рішень та координації правоохоронної діяльності управління нагляду за додержанням законів, виконанням судових рішень у кримінальному провадженні та при проведенні оперативно-розшукової діяльності Військової прокуратури Південного регіону України та зараховано в розпорядження військового прокурора Південного регіону України для вирішення питання щодо проведення остаточного розрахунку та виключення із списків особового складу.
Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 10 вересня 2020 року №449 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я).
Наказом Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону №88к від 30 вересня 2020 року, на підставі наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 10 вересня 2020 року №449, рапорту ОСОБА_1 , з 30 вересня 2020 року позивача звільнено з органів прокуратури та виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки міста Одеси.
Згідно довідки Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 7 жовтня 2020 року №21/24, позивач у період з 19 червня 2018 року до 30 вересня 2020 року, тобто до моменту його звільнення, отримав наступні види грошового забезпечення із розрахунку: посадовий оклад - 7660,00 грн, оклад за військовим званням - 1410,00 грн, надбавка за вислугу років (50%) - 4535,00 грн, надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи (70%) - 9523,50 грн, надбавка за таємність (10%) - 255,33 грн до 10 вересня 2020 року, щомісячна премія (40%) - 9353,53 грн. Також позивачу виплачена індексація до 30 вересня 2020 року у сумі: 388,87 грн, базовий місяць - вересень 2017 року, грошова компенсація за дні невикористаних щорічних основних відпусток та додаткових відпусток за стаж роботи в органах прокуратури нарахована за 108 календарних днів у сумі: 120428,27 грн, одноразова грошова допомога нарахована у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 календарних років служби у сумі: 468332,20 грн; грошову допомогу на оздоровлення за 2020 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових потреб за 2020 рік позивач отримав. Вказана довідка видана у зв`язку зі звільненням з військової служби.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - «Закон» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).
За приписами частини першої статті 81 Закону заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої цієї ж статті, заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.
Частиною третьою статті 81 Закону визначено, що посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Згідно приписів частини сьомої статті 81 Закону прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу. Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.
Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частини дев`ята статті 81 Закону).
Частиною першою статті 89 Закону передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.
Статтею 90 Закону передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Відповідно до статей 8, 13 Закону України «Про оплату праці» умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Згідно з правилами частини дев`ятої статті 81 Закону фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
За приписами статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Пунктом 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, які набрали чинності з 1 січня 2015 року установлено, що норми і положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно із пунктами 1, 2 і 6 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.
Абзацом третім пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX встановлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.
На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. 
IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Верховним Судом ухвалою від 13 грудня 2021 року   було відкрито касаційне провадження на підставі пунктів 1 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Відповідно до пунктів 1 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
- якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
- якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
Проаналізувавши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступних висновків.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначаються статтею 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Спірні правовідносини, які склались у цій справі, зводяться до питання правомірності нарахування і виплати грошового забезпечення (заробітної плати) позивача як військового прокурора у спірний період відповідно до положень Постанови КМУ №505.
Скаржник як на підставу касаційного оскарження, зокрема, покликається на те, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права, за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм (статті 81 Закону і Закону №113-ІХ) у подібних правовідносинах, а саме: після ухвалення Конституційним судом України рішення від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, який визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційних скарг, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, враховує, що після подання цієї касаційної скарги Верховний Суд сформував правові висновки щодо застосування приписів статті 81 Закону України «Про прокуратуру» і пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, після винесення Конституційним судом України рішення від 26 березня 2020 року №6-р/2020, зокрема, у постановах від 26 травня 2022 року у справі №540/1268/21 і від 14 липня 2022 року у справі №600/3960/21-а, які належить враховувати у цьому касаційному провадженні.
За приписами частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Статтею 4 Закону встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За приписами частини першої статті 81 Закону заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої цієї ж статті, заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Частиною третьою статті 81 Закону визначено, що посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Частина п`ята указаної норми встановлює коефіцієнти для прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах.
Пунктом 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року №79-VIII, які набрали чинності з 1 січня 2015 року установлено, що норми і положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з пунктами 1, 2, 6 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Одночасно, абзацом третім пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX встановлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.
На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Варто наголосити, що зазначений Закон є чинним і неконституційним у встановленому законом порядку не визнавався.
В контексті указаного питання Верховний Суд у постанові від 14 липня 2022 року у справі №600/3960/21-а акцентував увагу, що акти Конституційного Суду України не є нормотворчими; іншими словами вони не є нормативно-правовими (нормативно-юридичними) актами, адже суд конституційного контролю не виконує регулятивної функції. «Негативна» правотворчість Конституційного Суду України, як її подекуди називають у правовій доктрині, пов`язана з визнанням неконституційним правового акта чи його окремих положень, що має наслідком його/їх скасування, але і тільки. Конституційний Суд України у такий спосіб не може встановлювати «нову» норму та/чи змінити існуючу (чинну) норму права, адже це функція законодавця.
Тому той факт, що зазначене Рішення прийнято після набрання чинності Законом №113-ІХ не слід позиціонувати як «правовий акт, виданий пізніше», що в умовах подолання темпоральних колізій норм права може мати перевагу у застосуванні. За описаної ситуації таким «актом» є якраз Закон №113-ІХ, якого це Рішення не стосувалося.
Так, суд конституційного контролю перевіряв на відповідність Конституції України положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Закону №113-ІХ на дату звернення з конституційним поданням ще не було, тож автори клопотання не могли порушувати у ньому питання про конституційність реформування органів прокуратури й оплату праці прокурорів під час цього процесу відповідно до цього Закону. Конституційний Суд України у своєму Рішенні цих питань теж не зачіпав, що видно з його мотивації.
Позиція ж судів першої і апеляційної інстанцій у цій справі зводиться до того, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 нівелює приписи абзацу третього цього пункту, і встановлює, по суті, нове правило, за яким з 26 березня 2020 року заробітна плата прокурорів визначається тільки статтею 81 Закону України «Про прокуратуру».
З такою правовою позицією щодо вирішення спірних правовідносин Верховний Суд не погоджується.
Верховний Суд звертає увагу, що положеннями пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження ними атестації (переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної чи окружної прокуратури).
Отже, указаним Законом одночасно з проходженням атестації розрізнено й умови оплати праці прокурорів залежно від того, на якій посаді й у якому «статусі» вони перебувають.
Між тим, суди попередніх інстанцій у цій справі не приділили належної уваги щодо встановлення обставин проходження ОСОБА_1 атестації, сформувавши свою правову позицію виключно релевантно до рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020, тим самим допустили незастосування до спірних правовідносин положення Закону №113-ІХ і, зокрема, пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення».
Тож, з обсягу встановлених судами фактичних обставин неможливо встановити, чи був позивач, на момент його звільнення з органів прокуратури, прокурором, який успішно або неуспішно пройшов атестацію відповідно до Закону №113-ІХ, а також чи взагалі він її проходив. Зі змісту оскаржуваних судових рішень лише вбачається, що позивача було звільнено за станом здоров`я з військової служби, а також з органів прокуратури. Проте, цього недостатньо аби встановити «статус» ОСОБА_1 з огляду на положення Закону №113-ІХ в розрізі обсягу його заробітної плати.
Ця обставина (факт проходження/непроходження атестації) є ключовою для правильного вирішення спірних правовідносин, адже саме цей факт висвітлює правомірність або неправомірність дій відповідача щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у спірний період відповідності до Постанови КМУ №505.
Між тим, Верховний Суд акцентує увагу, і звертав її також у постанові від 14 липня 2022 року у справі №600/3960/21-а, що Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020, ухвалювалося безвідносно до приписів Закону №113-ІХ, які вже діяли на той час (зокрема щодо оплати праці працівників органів прокуратури під час «перехідного» періоду). Конституційне подання, за яким ухвалено Рішення, зрештою, цього аспекту не зачіпало. Варто підкреслити, що порушені у конституційному поданні питання стосувалися конституційності інших норм зовсім іншого закону.
Відповідно до частини четвертої статті 77 КАС України докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).
Оскільки судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального права, а також порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.
А тому, висновки, викладені у судових рішеннях судів попередніх інстанцій по суті спору, за таких обставин вбачаються передчасними.
Між тим, слід зауважити необґрунтованість доводів скаржника стосовно допущення судами процесуальної помилки внаслідок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.
У цьому аспекті скарги Суд зауважує, що за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України).
Ця справа не належить до категорії тих, які мають розглядатись виключно за правилами загального позовного провадження у значенні згаданих статей, а отже, вона може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Тож указані доводи касаційної скарги Суд відхиляє.
Іншим доводам скарги Верховний Суд наразі не надає оцінку з підстав необхідності встановлення фактів, що мають значення для правильного вирішення спору.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вбачає за належне скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суду першої інстанції під час нового розгляду необхідно врахувати викладене у цій постанові, об`єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті. З`ясувати чи проходив ОСОБА_1 атестацію, запроваджену Законом №113-IX, а також чи був визнаний таким, що успішно або неуспішно її пройшов. З огляду на цю обставину вирішити спір щодо правомірності застосування до обрахунку його заробітної плати положень Постанови КМУ №505. 
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність підстав, наведених у статтях 139, 140 КАС України, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 6 жовтня 2021 року скасувати, а справу №420/2463/21 направити на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

………………….

………………….

………………….
Н.М. Мартинюк 
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду