ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23272/21                                        Суддя (судді) першої інстанції: Маруліна Л.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року                                                                      м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого-судді          Парінова А.Б., 
суддів:                              Беспалова О.О.,
                                        Грибан І.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, - 

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві  (надалі - відповідач, Подільський РВ ДВС у м. Києві), в якому просила суд:
- визнати неправомірними дії державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення постанови №27592308 від 29.11.2019 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 265414,63 грн.;
- скасувати постанову державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Совенко Віти Миколаївни №27592308 від 29.11.2019 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 265414,63 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем порушено строк винесення оскаржуваної постанови. Зокрема, сума виконавчого збору за виконавчим листом підлягає з розрахунку 10% солідарного стягнення загальної суми боргу, визначеної у виконавчому документі.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від   13 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено:
- визнано протиправними дії державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення постанови №27592308 від 29.11.2019 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 265 414, 63 грн;
- визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Совенко Віти Миколаївни №27592308 від 29.11.2019 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 265 414,63 грн;
- стягнуто на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) сплачену суму судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (код ЄДРПОУ 34482497, адреса: 04208, м. Київ, проспект Георгія Гонгадзе, 5-Б);
- у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині щодо стягнення витрат на правничу допомогу, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначили суди попередніх інстанцій. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.
Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач  зазначає, що умовою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, якщо виконавчий збір не стягнуто. Таким чином, повернення виконавчого листа стягувану на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону, є підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору. Крім того, відповідач зазначає, що у випадках передбачених чинним законодавством, після повернення виконавчого документа або закриття виконавчого провадження, якщо виконавчий збір не було стягнуто, відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору є обов`язком, а не правом державного виконавця.
Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили. 
За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 30.08.2010 року Подільським районним судом міста Києва видано дублікат виконавчого листа у справі №2-1500/10 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Спільного Українсько-Австралійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАБЛ-ДЖІ, ЛТД» солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» кошти в сумі 2 654 146 (два мільйони шістсот п`ятдесят чотири тисячі сто сорок шість) грн. 30 коп., що є еквівалентом 353 755 (триста п`ятдесят три тисячі сімсот п`ятдесят п`ять) швейцарських франків 61 сантим (далі також - виконавчий лист).
Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві від 15.07.2011 року відкрито виконавче провадження №27592308. Згідно із змістом постанови, стягувачем визначено ПАТ «УкрСиббанк», боржником - ОСОБА_1 , суму стягнення у розмірі 2654146,30 грн.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.09.2012 року у справі №2-1500/10 замінено стягувача у виконавчому провадженні ВП № 27592308, боржником за яким є ОСОБА_1 , щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-1500, виданого Подільським районним судом м. Києва 30.08.2010 року, який перебував на виконанні у ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві, з ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника - ПАТ «Дельта Банк».
Згідно з постанови державного виконавця від 19.10.2012 року замінено стягувача у виконавчому провадженні №27592308 на ПАТ «Дельта Банк».
25.06.2019 року Подільським районним судом міста Києва видано дублікат виконавчого листа у справі №2-1500/10 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Спільного Українсько-Австралійського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАБЛ-ДЖІ, ЛТД» солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» кошти в сумі 2654146 (два мільйони шістсот п`ятдесят чотири тисячі сто сорок шість) грн. 30 коп., що є еквівалентом 353755 (триста п`ятдесят три тисячі сімсот п`ятдесят п`ять) швейцарських франків 61 сантим.
Державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві 29.11.2019 року винесено постанову на підставі статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» про стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 10 % від суми боргу, а саме, 265414,63 грн. Строк пред`явлення до виконання цієї постанови встановлено три місяці.
Вважаючи постанову від 29.11.2019 року про стягнення виконавчого збору протиправною, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день винесення спірної постанови про стягнення виконавчого збору - 29.11.2019 року, постанови про повернення виконавчого документа стягувачу державним виконавцем не приймалося, відповідно до матеріалів виконавчого провадження, наданих відповідачем суду. Крім того, судом першої інстанції зазначено, що з матеріалів справи та копій матеріалів виконавчого провадження судом встановлено, що постанову від 29.11.2019 року про стягнення з боржника виконавчого збору пред`явлено до виконання шляхом виокремлення останньої в окреме виконавче провадження №66153824 на підставі постанови від 21.07.2021 року про відкриття виконавчого провадження №66153824, тобто, з пропуском тримісячного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Крім того, в межах питання визначення правомірності розрахованої державним виконавцем суми виконавчого збору, судом взято до уваги повідомлену представником позивача обставину існування виконавчого провадження №25291631 з примусового виконання виконавчого листа від 30.08.2010 року Подільським районним судом міста Києва у справі №2-1500/10, яке також перебуває на виконанні у Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві, боржником в якому визначено ОСОБА_2 , в межах якого винесено постанову про стягнення з останнього виконавчого збору в розмірі 262640,63 грн. Зазначене є додатковою підставою вважати неправомірною визначену суму виконавчого збору, визначеного для солідарного боржника ОСОБА_1 за виконавчим листом від 30.08.2010 року, виданого Подільським районним судом міста Києва у справі №2-1500/10.
В частині відмови у задоволенні вимог позивача щодо витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що дослідивши матеріали справи та послуги, надані позивачу адвокатом відповідно до Акта здачі-прийняття наданих послуг, у суду відсутня можливість встановити розрахунок саме наданої позивачу послуги правничої допомоги (як-то підготовка та складання позовної заяви та заяви про забезпечення позову) без урахування послуги щодо її друку та послуг пошти, що унеможливлює оцінку та здійснення розрахунку наданої адвокатом професійної правничої допомоги з питань, які згідно з Актом здачі-прийняття наданих послуг дійсно можна до неї віднести. Беручи до уваги встановлене, суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 300,00 грн. є непідтвердженими та неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, відтак, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про розподіл судових витрат в частині витрат на правову допомогу.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Щодо визнати неправомірними дії державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення постанови №27592308 від 29.11.2019 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 265414,63 грн та скасування даної постанови, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (надалі - Закон № 606-XIV; був чинний на дату відкриття виконавчих проваджень (15.07.2011 року).
Відповідно до частини 2 статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Згідно з частиною першою статті 27 Закону № 606-XIV, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
Відповідно до частини 1 статті 28 Закону № 606-XIV, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Поряд з цим, 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України №1404-VIII "Про виконавче провадження" (надалі - Закон №1404-VIII), пунктом 7 розд. ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого передбачено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим    Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Відповідно до статті 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. 
Згідно з частиною першою та другою статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції, викладеній згідно із Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Відповідно до частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
З аналізу вищезазначених норм права, вбачається, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження).
Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що після повернення виконавчого документу стягувачу державний виконавець має право винести постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 10 % від суми боргу, колегія суддів погоджується з даним твердженням.
Проте, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах виконавчої справи міститься Постанова про перевірку матеріалів виконавчого провадження №12691/6 (ВП №27592308) від 06.06.2017 року, в якому зазначено, що 06.06.2017 року державним виконавцем направлено подання до Подільського районного суду про видачу дубліката виконавчого листа №1-1500 від 30.08.2010 року, оскільки виконавчий документ втрачено.
Крім того, в матеріалах виконавчої справи міститься лист від 28.03.2018 року №27592308/15 за підписом начальника Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, який скеровано Голові Подільського районного суду м. Києва, в якому зазначено, що оригінал виконавчого листа №1-1500 від 30.08.2010 року - втрачено.
Представником АТ «Дельта Банк» 05.05.2019 року подано заяву про долучення до матеріалів виконавчого провадження ДУБЛІКАТУ виконавчого листа по справі №2-1500/10, виданого 23.06.2019 року Подільським районним судом м. Києва та ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 20.12.2018 року про видачу Дубліката виконавчого листа по справі №2-1500/10.
Колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку виконавчий лист по справі №2-1500/10, який видався Подільським районним судом м. Києва, не було повернуто стягувачу, а було втрачено державним виконавцем, в провадженні якого перебував на виконанні.
Як вбачається з матеріалів справи, що Державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві 29.11.2019 року винесено постанову на підставі статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» про стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 10 % від суми боргу, а саме 265414,63 грн. Строк пред`явлення до виконання цієї постанови встановлено три місяці.
Колегія суддів звертає увагу, що в період з 2011 року по 2019 року Державним виконавцем не виносилися постанови про повернення виконавчого документа або закінчення виконавчого провадження по даному виконавчому провадженню, що до речі не заперечується і відповідачем, а отже у останнього були відсутні правові підстави для прийняття постанови 29.11.2019 року про стягнення виконавчого збору з позивача.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в призмі аналізу статті 40 Закону №1404 державним виконавцем передчасно прийнято постанови про стягнення виконавчого збору.
З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів доходить висновку, що позивні вимоги позивача в частині визнати неправомірними дії державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення постанови №27592308 від 29.11.2019 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 265414,63 грн підлягає задоволенню, оскільки у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваної постанови.
Також, підлягає задоволенню позовні вимоги позивача щодо скасування постанови державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Совенко Віти Миколаївни №27592308 від 29.11.2019 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в розмірі 265 414,63 грн, оскільки виконавче провадження не було закінчено та не повернуто  виконавчий документ, згідно ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Щодо розгляду питання суду першої інстанції, що постанову від 29.11.2019 року про стягнення з боржника виконавчого збору пред`явлено до виконання шляхом виокремлення останньої в окреме виконавче провадження №66153824 на підставі постанови від 21.07.2021 року про відкриття виконавчого провадження №66153824, тобто, з пропуском тримісячного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Крім того, в межах питання визначення правомірності розрахованої державним виконавцем суми виконавчого збору, судом взято до уваги повідомлену представником позивача обставину існування виконавчого провадження №25291631 з примусового виконання виконавчого листа від 30.08.2010 року Подільським районним судом міста Києва у справі №2-1500/10, яке також перебуває на виконанні у Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві, боржником в якому визначено ОСОБА_2 , в межах якого винесено постанову про стягнення з останнього виконавчого збору в розмірі 262640,63 грн. Зазначене є додатковою підставою вважати неправомірною визначену суму виконавчого збору, визначеного для солідарного боржника ОСОБА_1 за виконавчим листом від 30.08.2010 року, виданого Подільським районним судом міста Києва у справі №2-1500/10.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог надавши оцінку діям державного виконавця під час винесення постанови державним виконавцем від 21.07.2021 року про відкриття виконавчого провадження №66153824 щодо стягнення суми виконавчого збору.
Оскільки позивачем в позовній заяві не заявлялися вимоги щодо скасування постанови державним виконавцем від 21.07.2021 року про відкриття виконавчого провадження №66153824 щодо стягнення суми виконавчого збору, а питання щодо суми виконавчого провадження та солідарності стягнення даної суми з ОСОБА_1 , підлягає розгляду в судовому порядку при оскарженні постанови державним виконавцем від 21.07.2021 року про відкриття виконавчого провадження №66153824.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, отже, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини посилання: на неправомірність постанови від 21.07.2021 року про відкриття виконавчого провадження №66153824; пропуском тримісячного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання; щодо відсутності у матеріалах виконавчого провадження №27592308 Розрахунок нарахування виконавчого збору, оформлений відповідно до Додатку №17 Інструкції №312/5; щодо неправомірності стягнення суми виконавчого провадження та посилання щодо неправомірності визначення суму виконавчого збору, визначеного для солідарного боржника ОСОБА_1 за виконавчим листом від 30.08.2010 року, виданого Подільським районним судом міста Києва у справі №2-1500/10.
Щодо питання про стягнення витрати на правничу допомогу в розмірі 14300 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно із статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Пунктом 4 частини першої статті першої Закону України 05.07.2012 року №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (із змінами і доповненнями) (далі також - Закону №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 Закону №5076 визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої  статті 1 Закону №5076).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076).
Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Водночас, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу адвокатом позивача надано наступні документи: копію договору про надання правової допомоги від 12.08.2021 року №43/21, копію прайс-листа, оригіналу акта приймання-передачі наданих послуг від 11.10.2021 року, оригіналу квитанції до прибуткового касового ордеру від 11.10.2021 року №108.
Так, до клопотання про приєднання доказів від 13.12.2021 року представником позивача подано Акт здачі-прийняття наданих послуг (з детальним описом), оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру №111 від 11.12.2021 року та докази направлення останнього на адресу відповідача.
Згідно з квитанцій до прибуткового касового ордеру; №108 від 11.10.2021 року на підставі Договору від 12.08.2021 року №43/21 про надання правової допомоги та Акту здачі - прийняття наданих послуг від 11.10.2021 року сплачено 10300,00 грн; №111 від 11.12.2021 року на підставі Договору від 12.08.2021 року №43/21 про надання правової допомоги та Акту здачі - прийняття наданих послуг від 11.10.2021 року сплачено 4000,00 грн.
Дослідивши Акти здачі - прийняття наданих послуг, судом встановлено, що представником позивача надані наступні послуги правової допомоги із зазначенням їх вартості: 1) підготовка, складання та друк адміністративного позову від 16.08.2021 року - 3500 грн., 2) відправка поштою адміністративного позову від 16.08.2021 року (вартість конверту, кур`єр до відділення пошти, вартість послуг поштового зв`язку) - 100, 00 грн., 3) підготовка, складання та друк заяви про забезпечення позову від 03.09.2021 року по справі №640/23272/21 - 2000,00 грн., 4) відправка поштою заяви про забезпечення позову від 03.09.2021 року по справі №640/23272/21 (вартість конверту, кур`єр до відділення пошти, вартість послуг поштового зв`язку) - 100,00 грн.; 5) підготовка, складання та друк заяви про усунення недоліків від 03.09.2021 року по справі №640/23272/21 - 500,00 грн., 6) підготовка, складання та друк заяви про поновлення строків від 03.09.2021 року по справі №640/23272/21 - 500,00 грн., 7) відправка поштою заяви про усунення недоліків та заяви про поновлення строків від 03.09.2021 року по справі №640/23272/21 (вартість конверту, кур`єр до відділення пошти, вартість послуг поштового зв`язку) - 100,00 грн., 8) підготовка, складання та друк заяви щодо розміру судових витрат від 11.10.2021 року по справі №640/23272/21 - 1000, 00 грн., 9) підготовка, складання та друк клопотання про долучення доказів від 11.10.2021 року по справі №640/23272/21 - 1000, 00 грн., 10) участь адвоката в судовому засіданні 08.11.2021 року (попередня плата) - 1500, 00 грн., 11) участь адвоката в судовому засіданні 24.11.2021 року - 1500,00 грн., 12) участь адвоката в судовому засіданні 13.12.2021 року (попередня плата) - 1500,00 грн., 13) підготовка, складання та друк клопотання про долучення доказів від 11.12.2021 року по справі №640/23272/21 - 1000, 00 грн.
Колегія суддів звертає увагу, що адвокатом не обґрунтовано, яким чином підготовка, складання та друк заяви щодо розміру судових витрат від 11.10.2021 року по справі №640/23272/21 - 1000,00 грн. та підготовка, складання та друк клопотання про долучення доказів від 11.10.2021 року по справі №640/23272/21 - 1000,00 грн., підготовка, складання та друк клопотання про долучення доказів від 11.12.2021 року по справі №640/23272/21 - 1000,00 грн., на що останнім витрачено у загальному розмірі 3000,00 грн., підпадає під ознаку надання професійної правничої допомоги та яким чином така послуга впливає на результат вирішення спору на користь позивача. 
Так, Верховний Суд в постанові від 18.11.2021 року по справі №580/2610/19 звернув увагу, зокрема, що виготовлення копій відзивів для відповідача, оформлення поштових направлень на адресу відповідача та суду (заповнення описів, оформлення конвертів) не є професійною допомогою і не потребує спеціальних юридичних знань у галузі права.
Щодо співмірності розміру судових витрат, пов`язаних із наданням адвокатом послуги у зв`язку з розглядом даної справи, колегія суддів зазначає наступне.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як зазначалось вище, чинне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Колегія суддів звертає увагу, що предмет спору у даній справі не є складним та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, а отже, колегія суддів вважає обґрунтованим та пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу за подання позовної заяви складання та подання до суду першої інстанції клопотань, заяв та участь в судовому засіданні є сума 10000,00 гривень. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача  про ухвалення додаткового рішення підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції в частині про відмову в задоволенні позовних вимог скасуванню з прийняттям нового про задоволення вимог позивача частково.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в останній позиції викладених в постановах Верховного Суду.
Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи пункту 1 частин 1, 2 статті 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог - зміні в мотивувальній частині, а в частині відмови у задоволенні позовних вимог - задовольнити частково. Апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 242, 311, 313, 315-316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві -  задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року в частині задоволення позовних вимог змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу - скасувати та прийняти в даній частині нову постанову про часткове задоволення вимог.
Стягнути з Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві (код ЄДРПОУ 34482497, адреса: 04208, м. Київ, проспект Георгія Гонгадзе, 5-Б) за рахунок державних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 (десяти тисяч) гривень 00 копійок.
В іншій частині Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді:                                                                                О.О. Беспалов

                                                                                          І.О. Грибан