Дата документу 29.11.2022 Справа № 335/5201/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 335/5201/22 Головуючий у 1-й інстанції: Мінаєв М.М.
Провадження №22-ц/807/2104/22                        Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:   	Подліянової Г.С., Гончар М.С.,  Кочеткової І.В.,  	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2022 року, у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

01 березня 2011 року між Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води до квартири за вказаною адресою, за якою ОСОБА_3 надаються послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, заперечень з боку відповідачів на неналежну якість надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води на адресу Концерну не надходило. За період з 01 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2021 року загальна сума заборгованості за надані комунальні послуги становить 20 434,24 грн.
На підставі зазначеного просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 20 434,24 грн та судові витрати в сумі 2481 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2022 року задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 серпня 2019 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 7 329,08 грн. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 889,93 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Концерн «Міські теплові мережі» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будучи зареєстрованими у квартирі АДРЕСА_2 , до якої позивачем надавалися житлово-комунальні послуги несуть солідарний обов`язок по її утриманню, який належним чином не виконували, у зв`язку з чим у них виникла заборгованість за надані послуги. Крім того, між ОСОБА_1 та Концерном «МТМ» було укладено договір щодо надання таких послуг до вказаної квартири. Судом неправомірно застосовано строк позовної давності з відрахування за попередні три роки саме з дня пред`явлення позову, не врахувавши при цьому, що такий позов пред`явлено саме під час дії карантину на території України.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зауважує, що ухвалу про відкриття провадження у справі учасники справи отримали, апеляційну скаргу відповідачі отримали, про що свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2022 року це 248 100 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» з 1 січня 2022 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2481,00 грн (2481,00 грн Х 100 = 248 100 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі становить 20 434,24 грн, яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості за наданні послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позову в межах строку загальної позовної давності за три роки звернення до суду, починаючи з 01 серпня 2019 року по 31 жовтня 2021 року в межах заявлених позовних вимог у розмірі 7 329,08 грн. При цьому, суд прийшов до висновку, що дана сума підлягає стягненню лише з ОСОБА_1 з якою укладений договір про надання позивачем вищезазначених послуг на яку також відкритий особовий рахунок, доказів того, що ОСОБА_2 є власником квартири або її наймачем в період утворення заборгованості матеріали справи не містять.

Колегія суддів не може повністю погодись з таким висновком суду першої інстанції.
Статею 10ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію прозахистправ людиниі основоположнихсвобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до пункту 2.1. Статуту Концерну «Міські теплові мережі», затвердженого розпорядженням Запорізького міського голови № 1589 року від 26 липня 2002 року, зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.
Згідно п.1 Правил про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, з наступними змінами та доповненнями, ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною та юридичною особою(споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відносяться до комунальних послуг.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги»(у обох редакція, які були чинні у певному періоді утворення заборгованості): житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Крім того, вказаним законом передбачено передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії і гарячої води, які регулюються  Цивільним Кодексом України (далі ЦК), Законами України «Про теплопостачання» і «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року (далі Правила).
Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
В силу приписів статті 16 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги», який діяв до 30 квітня 2019 року, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Згідно з статті 19 вказаного Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Положеннями частини першої статті 12 Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», який діє з 01 травня 2019 року, визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

У статті 1 Закону № 1875-IV зазначено, що для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно п. 22 статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до ст. 13 Закону № 1875-IV, ст. 5Закону №2189-VIII позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами, а саме послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Відповідно до п.5 ч.3 ст. 20 Закону № 1875-IV, пунктом 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Положеннями статі 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу приписів статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за ст. 612 ч. 1 ЦК України.
Згідно з ч.3 ст.9 Закону № 2189-VIII дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).

Згідно частини 4 вищевказаної статті, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями ст. 544 ЦК України.

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у цій квартирі. При цьому, позивач має право вимагати виконати обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг разом від всіх осіб, які зареєстровані в квартирі, або від однієї особи.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01 березня 2011 року між Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , строком на п`ять років. При цьому договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення його строку одного із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду (а.с.8-9). 

Доказів того, що договір був розірваний суду не надано.

Відповідно до довідки Філії концерну «Міські теплові мережі» Вознесенівського району вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані з 14 вересня 2002 року дві особи, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ім`я ОСОБА_1 ( а.с. 7).

Відповідно до розрахунку за період з жовтня 2014 року по листопад 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 мається заборгованість за надані послуги у розмірі 20434, 24 грн ( а.с. 10).

Концерн «МТМ» надавав  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  як споживачам за вказаною адресою послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а відповідачі такі послуги прийняли, від їх отримання не відмовлялись. Проте, у свою чергу, порушили свої зобов`язання та своєчасно не вносили оплату за спожиті комунальні послуги, у зв`язку з чим станом на 01 листопада 2021 року мають заборгованість перед позивачем в сумі 20 434,24 грн.

Отже, суд першої інстанції на підставі належних доказів встановив, що ОСОБА_1 є споживачем централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що постачається Концерном «Міські теплові мережі».

Водночас, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідальність перед позивачем має нести саме відповідач ОСОБА_1 , як власник квартири куди надавалися послуги на яку відкрито особовий рахунок та відсутності у ОСОБА_2 обов`язку щодо сплати виниклої заборгованості перед позивачем за надані послуги з огляну на наступне.

Як вбачається з наданої Концерном «МТМ» довідки щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 04 вересня 2002 року (а.с.7).

Відповідний Витяг з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя сформованого за відомостями електронної бази даних Департаменту реєстраційних послуг ЗМР щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.

При цьому, в матеріалах справи наявна довідка надана Концерном «МТМ» з Центру обслуговування абонентів ЄАБ ЗМР, з якої вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у період нарахування заборгованості мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 04 вересня 2002 року (а.с.40) і є споживачами послуг, які надаються позивачем. 

В п. 2 договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 01 березня 2011 року ОСОБА_1 зазначила, що суб`єктом користування послугами є ОСОБА_1 та члени її сім`ї, усього зареєстровано дві особи ( а.с. 8).

Доказів того, що ОСОБА_2 не проживає в зазначеній квартирі та не є споживачем послуг або є споживачем послуг за іншою адресою, останній суду не надав .

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 є власником квартири.

Віідповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до положень статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу ( групі однотипних доказів), який міститься у спраі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що Концерн «Міські теплові мережі» надавав в квартиру АДРЕСА_2 послуги з централізованого опалення та водопостачання. В зазначеній квартирі на період надання послуг зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та такі послуги були ними прийняті, від їх отримання споживачі не відмовлялись. ОСОБА_2 не надав належних доказів на спростування того, що він в даній квартирі не проживає та не є споживачем послуг, тому ОСОБА_2 , ОСОБА_1 мають нести солідарну відповідальність перед позивачем за несвоєчасну сплату отриманих послуг.

Відповідно до статей 67, 68 ЖК УРСР наймачі (власники) квартир зобов`язані своєчасно, не пізніше за 10 число наступного місяця вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Відповідно до статей 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630). Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633, чинної з 30 серпня 2017 року).
Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.
Позивач Концерн «Міські теплові мережі» просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2021 року.
Водночас, в суді першої інстанції ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про застосування строків позовної давності ( а.с. 31).
Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки (стаття 257 ЦК ).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України).
Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно з ч. 2 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.
З огляду на те, що в п. 9 договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води від 01 березня 2011 року зазначено, що розрахунковим періодом є календарний місяць, а платежі за послуги вностяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, тому саме з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
У відповідачів виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 20 434,24 грн. 
Як встановлено з наданого розрахунку заборгованості по особистому рахунку № НОМЕР_1 , відповідачі в період з жовтня 2014 по жовтень 2021 року здійснили оплату за послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання лише в травні 2017 року на суму 694, 76 грн (а.с.10).
При цьому, Концерн «МТМ» звернулся до суду з позовом 25 серпня 2022 року (а.с.3), тому за загальним правилом в межі позовної давності входить період з 25 серпня 2019 року по 31 жовтня 2021року, у якому заборгованість розрахована станом на 01 листопада 2021 року.
Проте, при вирішенні питання щодо спливу позовної давності за інший період заборгованості, тобто яка виникла до 25 серпня 2019 року, слід враховувати також інше чинне законодавство.
Законом України від 30 березня 2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу Українидоповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258 цього Кодексу,продовжуються на строк дії такого карантину».
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався Постановами Кабінету Міністрів України та діяв на час звернення Концерном «МТМ» до суду з цим позовом.
Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30 березня 2020 №540-IX тобто саме з 02 квітня 2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період карантину.
З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2020 року, не є продовженими.
Між тим, строк позовної давності по заборгованості з оплати послуги Концерну «МТМ» за січень 2017року мав сплинути 21 лютого 2020року, за лютий 2017року 21 березня 2020року, за березень 2017року 21 квітня 2020року, за квітень 2017року 21 травня 2020року тощо.
Із наведеного вбачається, що позовна давність по заборгованості у період з листопада 2014 року по лютий 2017 року спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 Перехідних положень до ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється.
Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо решти періоду заборгованості за березень 2017 року листопад 2021 року припадає на час дії карантину, який не закінчився у день подання позову Концерном МТМ 25 серпня 2022 року та продовжено в Україні до 31 грудня 2022року, тому на цю заборгованість поширюються приписи ст.12 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину. А тому ця заборгованість підлягала стягненню солідарно з відповідачів.
Визначаючи її розмір, колегія за табличним розрахунком позивача встановила, що у період з 01 квітня 2017 року по 31 жовтеня 2021 року заборгованість склала 14 610,60 грн.

Таким чином в межі строку позовної давності з урахуванням приписів пункту 12 Перехідних положень ЦК України та доводів апеляційної скарги, вкладається період з 01 квітня 2017 року по 31 жовтеня 2021 року включно, а борг у цьому періоді становить 14 610,60 грн.
Вищевказане положення, суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку щодо стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання враховуючи загальні строки позовної давності саме з 01 серпня 2019 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 7 329,08 грн, у зв`язку з чим судом не правильно застосовано норми матеріального права.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що з урахуванням застосування наслідків позовної давності, слід стягнути заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в період з 02 квітня 2017 року по 31 жовтня 2021 року за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 14 610,60 грн, солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
За вказаних обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції у відповідності до нормст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову Концерну «МТМ» щодо стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 02 квітня 2017 року по 31 жовтня 2021 року в розмірі 14 610,60 грн.
Згідно з нормами ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог та апеляційної скарги з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1773,92 грн, виходячи з розрахунку (14640,60х2481:20434,24), за подання апеляційної скарги в розмірі 2660,89 (14640,60х3721,50:20434,24), всього 4434,81 грн, з кожного по 2217,40 грн, виходячи з розрахунку (1773,92+886,96).

Керуючись ст.ст.367, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» задовольнити частково. 

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2022 рокуу цій справі скасувати прийняти нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг (централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води) – задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 14640,60 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1773,95 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 2660,89 грн, а всього у розмірі 4434,81 грн, з кожного по 2217,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадкуякщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цьогоКодексупозбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова складена 29 листопада 2022 року.

Головуючий, суддя                 Суддя                         Суддя
Подліянова Г.С.                  Гончар М.С.   Кочеткова І.В.