П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 523/22524/21	
Головуючий в 1 інстанції: Кремер І.О.
                    П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                      -             Джабурія О.В.
суддів                                           -             Вербицької Н.В.
 -             Кравченка К.В.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Київ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, за участю третьої особи - лейтенанта поліції Кобзаря Максима Юрійовича, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА 
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в м. Київ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, за участю третьої особи без самостійних вимог лейтенанта поліції Кобзаря М.Ю. про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що інспектором поліції взводи 3 батальйону 6 роти УПП в м. Києві Кобзар М.Ю. відносно ОСОБА_1 було складено постанову серії ЕАО № 5062366 від 23.11.2021 року, відповідно до якої 23.11.2021 року, близько 04 год. 01 хв. ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Opel Astra», н/з НОМЕР_1 , по пл. Європейська, 2 у м. Київ, із посвідченням водія, термін дії якого закінчився 30.05.2020 року, тобто не мав права керувати транспортним засобом, чим порушив п.2.1а ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП України. Даною постановою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн.
Однак, ОСОБА_1 не погоджується із вказаною постановою з тих підстав, що працівником поліції Кобзар М.Ю. при винесенні вказаної постанови не було дотримано порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, порушено права позивача, передбачені ст.268 КУпАП України щодо права на отримання правової допомоги, надання пояснень, заявлення клопотань, а також у діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення. Зокрема, працівником поліції не було дотримано будь якої процедури повного та всебічного розгляду справи про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності, передбаченої ч.2 ст.126 КУпАП України. Крім того, для встановлення складу даного правопорушення необхідно встановити факт керування позивачем транспортним засобом.
На підставі вищенаведеного, просить суд задовольнити позов та ухвалити рішення, яким скасувати постанову інспектора поліції взводи 3 батальйону 6 роти УПП в м. Києві Кобзар М.Ю. серії ЕАО № 5062366 від 23.11.2021 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. за ч.2 ст.126 КУпАП України.
Представником відповідача Кубрак О.І. було надано до суду відзив на позову заяву, в якому представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні даного позову. 
Представник відповідача вказує на те, що під час патрулювання Шевченківського району м. Києва, екіпажем поліції було виявлено транспортним засіб марки «Opel Astra», н/з НОМЕР_1 , водій якого здійснив зупинку в зоні дії дорожнього знаку 3.34, що стало причиною зупинення водія згідно з вимогами ст.35 Закону України «Про національну поліцію». Відтак, інспектор підійшовши до водія, представився, пояснив причину зупинки та на підставі п. 2.4 (а) висунув законну вимогу водію пред`явити документи передбачені у п. 2.1 ПДР. Однак, останній на неодноразову вимогу інспектора поліції не надав посвідчення водія відповідної категорії. У подальшому, за допомогою ІПНП «Армор» було встановлено особу водія та з`ясовано, що термін дії посвідчення водія серії НОМЕР_2 з 08.12.2018 року по 30.05.2020 року, тобто на момент винесення оскаржуваної постанови позивач не мав права керувати даним транспортним засобом. Також в базі ІПНМ «Армор» було відображено винесену постанову інспектором УПП в Одеській області Харченко В.Ю. про те, що 22.11.2021 року ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «Opel Astra», н/з НОМЕР_1 з простроченим посвідченням водія, за що адміністративна відповідальність передбачена за ч.2 ст.126 КУпАП України, тобто позивач усвідомлено повторно вчинив адміністративне правопорушення. Окрім того, під час розмови з ОСОБА_1 інспектором поліції було виявлено ознаки наркотичного сп`яніння позивача та в подальшому складено протокол відносно позивача за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП України.
Також представник відповідача у відзиві на позовну заяву вказував про те, що інспектор поліції в ході розгляду справи не перешкоджав реалізації права на отримання позивачем правової допомоги на місці розгляду справи чи в телефонному режимі, забезпечивши тим самим ОСОБА_1 реалізацію його прав, передбачених ст.268 КУпАП України при розгляді справи, якими водій свідомо не скористався, оскільки подібне волевиявлення є правом особи, реалізацію яких поліцейський не може вимагати.
ОСОБА_1 в судовому засіданні поданий ним адміністративний позов підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Крім того, позивач надав суду в якості доказу постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 05.01.2022 року, якою справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП України закрито через відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення та пояснив, що оскільки однією із складових ч.1 ст.130 КУпАП України є факт керування особою транспортним засобом. А тому, у зв`язку із закриттям справи через відсутність складу правопорушення, позивач зазначав про те, що відсутній будь-який доказ, який би свідчив про факт керування ним транспортним засобом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Київ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, за участю третьої особи без самостійних вимог лейтенанта поліції Кобзаря Максима Юрійовича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси по справі 523/22524/21 від 02 серпня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЄАО №5062366 від 23.11.2021 року. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовані судом обставини, що мають значення для справи, а тому, на думку апелянта, є всі підстави для скасування рішення.
Згідно з вимогами ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА 

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 23 листопада 2021 року інспектором поліції батальйону №3 роти №6 УПП в м. Києві Кобзарем Максимом Юрійовичем було складено щодо ОСОБА_1 постанову по справі про адміністративні правопорушення серії ЕАО № 5062366 від 23.11.2021 року за ч. 2 ст.126 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400,00 грн. (а.с. 15).
Відповідно до оскаржуваної постанови, 23 листопада 2021 року близько 04 год. 01 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Opel Astra», н/з НОМЕР_1 , по пл. Європейська, 2 у м. Київ, здійснив зупинку в зоні дії дорожнього знаку 3.34, вимогу пред`явити документи відповідно до п.2.4 не виконав, керував транспортним засобом без дійсного посвідчення водія, термін дії якого закінчився 30.05.2020 року, тобто не мав права керувати транспортним засобом, чим порушив п 2.1а ПДР.
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням контролюючого органу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.
Відповідно до вимог п.2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Частиною 2 статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Частиною 1 та 2 статті 7 КУпАП встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч.1 ст.9 КУпАП).
Положеннями ст.245 КУпАП зазначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
За правилами ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана по-перше, встановити склад правопорушення, яким згідно зі статтею 9 КУпАП є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно з приписами п.1, п.3 ч.1 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: якщо водій порушив Правила дорожнього руху або якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення.
Як вбачається з матеріалів справи, 23.11.2021 року, близько 04 год. 01 хв. екіпажем патрульної поліції було зупинено громадянина ОСОБА_1 та роз`яснено, що ним було зупинено автомобіль в зоні дії знаку який забороняє зупинку автомобіля та надано вимогу пред`явити документ, що посвідчує право керування транспортним засобом.
Відповідно до вимог ч.3 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.
Пунктом 2 ч.1 ст.32 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах, у таких випадках: якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.
Відповідно до вимог ч.2 ст.16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат «Зелена карта»), пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідчені водія.
Як встановлено судом першої інстанції, інспектором поліції неодноразово наголошувалося позивачу про причину зупинки, однак, ОСОБА_1 вважав, що його транспортний засіб було зупинено незаконно, в результаті чого на місці зупинки позивач звернувся в телефонному режимі до органів поліції та повідомив про його незаконне зупинення. При чому, під час зазначеного звернення до органів поліції, позивач особисто зазначив про те, що він керував автомобілем та при заїзді на парковку був зупинений працівниками поліції.
Крім того, на досліджених колегією суддів відеозаписах з бодікамери працівника поліції чітко вбачається, що позивач ОСОБА_1 одноособово знаходився в автомобілі на місці водія, ухилявся від надання на неодноразову законну вимогу поліцейського документу, що посвідчує його право на керування транспортним засобом, закривався в машині та відмовлявся спілкуватися із працівниками поліції.
Працівниками поліції за допомогою ІПНП «Армор» було встановлено особу ОСОБА_1 та з`ясовано, що термін дії посвідчення водія на право керування транспортним засобом серії НОМЕР_2 з 08.12.2018 року по 30.05.2020 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом ІПНП «Армор» (а.с.41).
Таким чином, на думку колегії судів, встановлені обставини дають обґрунтовані підстави стверджувати, що на момент винесення оскаржуваної постанови від 23.11.2021 року у позивача було відсутнє право керувати транспортним засобом.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що оскаржувана постанова ЕАО №5062366 від 23.11.2021 року винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення з дотриманням правил чинного законодавства, тому немає підстав для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, доказів, які мали спростувати факт відсутності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем в межах розгляду даної справи надано не було.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що судове рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2022 року – без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Вербицька Н. В.    Кравченко К.В.