УХВАЛА

28 вересня 2022 року 
м. Київ

справа №140/2217/19
адміністративне провадження №Зв/990/1/22
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шарапи В.М.,
суддів: Єзерова А.А., Чиркіна С.М.,  
за участі секретаря судового засідання: Корецького І.О., 
позивача: не з`явився, 
відповідача: ОСОБА_1 ,
третя особа не з`явився,
розглянув у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_2 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі №140/2217/19 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, третя особа -  ІНФОРМАЦІЯ_2, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії-
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив:   
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 06 березня 2018 року внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14 червня 2019 року №78;
- зобов`язати вирішити питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності, а саме 06 березня 2018 року, з урахуванням вже проведених виплат, та факту подання усіх документів, передбачених законодавством, відповідно до Порядку, призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975. 
Волинський окружний адміністративний суд рішенням від 20 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року, позов задовольнив.  
Верховний Суд постановою від 30 вересня 2021 року скасував рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року та ухвалив нове, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_2, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. 
10 травня 2022 року на адресу Верховного Суду надійшла заява позивача про перегляд судового рішення Верховного Суду від 30 вересня 2021 року за виключними обставинами, у якій він, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 06 квітня 2022 року №1-р(ІІ)/2022, просить скасувати постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від           30 вересня 2021 року у справі №140/2217/19, залишити в силі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року.  
Касаційний адміністративний суд на підставі частин 3 та 5 статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) дійшов висновку про необхідність передачі справи за заявою ОСОБА_2 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 140/2217/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, про що колегія суддів постановила ухвалу від 22 червня 2022 року. 
Колегія суддів вважала за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постанові Касаційного господарського суду від 29.10.2019 у справі № 922/1391/18, про те, що не може бути переглянуте за виключними обставинами судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, з підстав встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта, чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи. 
Мотивом відступу від вказаної правової позиції стало неоднакове застосування однотипної норми (пункт 1 частини 3 статті 423 ЦПК України, зміст якої аналогічний, що й у пункті 1 частини 5             статті 361 КАС України та пункті 1 частини третьої статті 320 ГПК України) касаційними судами Верховного Суду. Зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц було зазначено, що судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, може бути переглянуте за виключними обставинами у зв`язку з встановленням Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 21 липня 2022 року справу повернуто відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду. Мотивами повернення зазначено про те, що наведене в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 червня 2022 року обґрунтування наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, не створює підстави для прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 140/2217/19.  
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 21 липня 2022 року справу повернуто відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду. Мотивами повернення зазначено про те, що наведене в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 червня 2022 року обґрунтування наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, не створює підстави для прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 140/2217/19.  
Велика Палата Верховного Суду в обґрунтуванні суду касаційної інстанції не знайшла підстав, які дозволяють за кількісними і якісними критеріями побачити в них виключну правову проблему, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Додатково зазначила, що не можна вважати сформульованою касаційним судом виключну правову проблему та рішення Верховного Суду, на які покликався суд, оскільки касаційні суди у цих справах фактично встановили, як слід застосовувати норми закону, які рішенням Конституційного Суду України визнані неконституційними, і суди насправді не допустили суперечливого та взаємовиключного розуміння і застосування положень законодавства, що були чинними на час розгляду спору, але втратили законну силу після визнання їх неконституційними на підставі рішення суду конституційної юрисдикції. 
Тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд.
У цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_2 наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09 квітня 2014 року №36 був призваний на військову службу по мобілізації на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію». У період з 09 травня 2014 року по 22 травня 2014 року позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в районі її проведення (Донецькій та Луганській областях). 
Відповідно до свідоцтва про хворобу від 29 вересня 2014 року № 704 військово-лікарська комісія при в/ч НОМЕР_1 , за результатами проведеного огляду ОСОБА_2 , встановила діагноз за наслідками вогнепального кульового наскрізного поранення верхньої третини лівого стегна та лівої сідниці з вогнепальним крайовим переломом великого вертлюга лівої стегнової кістки, вогнепального, наскрізного кульового поранення м`яких тканин передньої грудної клітини, вогнепальних сліпих, осколкових поранень м`яких тканин лобної ділянки голови, лівої сідниці, стегна, склери лівого ока (22 травня 2014 року) та відносно причинного зв`язку вказала: «захворювання, так, пов`язане із проходженням військової служби». 
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 - польова пошта (по стройовій частині) від                       29 листопада 2017 року № 262, на підставі наказу командира 51 окремої механізованої бригади від 27 листопада 2014 року № 55-к, старшого солдата ОСОБА_2 , у зв`язку із звільненням з військової служби у запас згідно пункту «б» частини 8 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», з 29 листопада 2014 року виключено із списків особового складу частини, усіх видів забезпечення, направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1.
Із витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 11 вересня 2015 року № 603 убачається, що поранення позивача, пов`язані із захистом Батьківщини, постанову ВЛК в/ч НОМЕР_1 про причинний зв`язок захворювання по свідоцтву про хворобу № 704 від 29 вересня 2014 року відмінено. 
Згідно із довідкою Волинського обласного бюро МСЕК серії 12ААА № 245027 від 21 вересня              2015 року, позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, причина: «поранення, так, пов`язане із захистом Батьківщини».
Згідно із довідкою Волинського обласного бюро МСЕК серії 12ААА № 759034 від 31 травня                2019 року, позивачу 06 березня 2018 року встановлено ІІ групу інвалідності, причина: «поранення, так, пов`язане із захистом Батьківщини».
14 травня 2019 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із зміною групи інвалідності, з врахуванням виплачених сум, долучивши до заяви пакет документів.
ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 23 травня 2019 року №ВСЗ/669 направив до Департаменту фінансів Міністерства оборони України висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 , який з 06 березня 2018 року визнаний інвалідом ІІ групи, разом із поданими ним документами.
Згідно витягу із протоколу засідання від 14 червня 2019 року № 78 Комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги старшому солдату ОСОБА_2 , якого        29 листопада 2014 року звільнено з військової служби та 21 вересня 2014 року під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини (довідка МСЕК серія 12 ААА № 245027 від 21 вересня 2015 року), а 06 серпня 2018 року під час повторного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок цієї ж причини (довідка МСЕК серія 12ААА № 759034 від 06 березня 2018 року).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що в силу статті 58 Основного Закону норма Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яка набрала чинності                 01 січня 2017 року, не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, а саме зміни групи інвалідності за часовий проміжок з 2015 по 2018 рік, оскільки це фактично означатиме застосування зворотної дії закону в часі. Застосування даної норми можливе лише у разі повторного встановлення інвалідності для позивача починаючи з 06 березня 2018 року і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.     
Вказане рішення мотивоване тим, що зміна групи інвалідності у заявника відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності. У цьому ж рішенні зазначено про виплату позивачу допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності в сумі 206700 грн. 
Верховний Суд постановою від 30 вересня 2021 року скасував рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року та ухвалив нове, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_2, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. 
Верховний Суд, як суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та відмовляючи у задоволенні позову, звернув увагу на те, що за наслідками повторного огляду ІІ групу інвалідності позивачу встановлено з 06 березня 2018 року, а первинно інвалідність ІІІ групи встановлено з 21 вересня 2015 року. Оскільки між цими подіями минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. 
При цьому Суд послався на те, що подібні правовідносини були предметом розгляду у Верховному Суді. Зокрема, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15 липня 2020 року у справі №240/10153/19 відступив від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від          20 березня 2018 року (справа №295/3091/17), від 21 червня 2018 року (справа №760/11440/17), та дійшов такого висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ): 
«(1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду; 
(2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01 січня 2014 року;
(3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після)».
Також Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 грудня 2020 року у справі №1.380.2019.006957 зазначив про таке: 
« <…> пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII передбачено вирішення питання виплати ОГД шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували.
Одночасно, цією нормою також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я.
Проте, ті особи, стан здоров`я яких погіршиться після спливу двох років з часу первинного встановлення факту ушкодження здоров`я, втрачають право на виплату ОГД, у тому числі з врахуванням раніше виплаченої суми.
Дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а наслідок, який спричинило ушкодження здоров`я після дворічного строку, відповідно до рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має. Дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання.
Такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров`я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливо встановити достовірно». 
Тобто, підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 стало застосування Верховним Судом норми чинного пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII.
Позивач подав заяву про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 30 вересня 2021 року. Підставами перегляду зазначає пункт 1 частини 5 статті 361 КАС України. Зокрема вказує, що за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту             4 статті 16-3 Закону 2011-ХІІ зі змінами рішенням Конституційного Суду України від 06 квітня            2022 року №1-р(ІІ)2022 визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ.
Оскільки правова норма (частина 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ), на підставі якої було відмовлено у позові Касаційним адміністративним судом у постанові від 30 вересня 2021 року, визнана неконституційною, позивач переконаний у наявності підстав для перегляду цього судового рішення у зв`язку з виключними обставинами. 
Відповідач - Міністерство оборони України, надав заперечення проти задоволення заяви про перегляд у зв`язку з виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду від           30 вересня 2021 року, письмові пояснення. Суть заперечень зводиться до того, що на момент ухвалення постанови Касаційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ був чинним і підлягав застосуванню. 
Касаційний адміністративний суд постановою від 30 вересня 2021 року відмовив у позові, а тому така постанова не підлягала виконанню, тому її перегляд за виключними обставинами із зазначених позивачем підстав порушує принцип правової визначеності, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду під час розгляду аналогічних заяв щодо перегляду за виключними обставинами судових рішень з підстав встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справ.  
Ухвалою Касаційного адміністративного суду від 17 травня 2022 року відкрито провадження за заявою позивача про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року. Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. 
У судове засідання прибув представник відповідача, який підтримав доводи заперечень на заяву про перегляд за виключними обставинами судового рішення.  
Перевіривши доводи заяви про перегляд постанови Касаційного адміністративного суду від                  30 вересня 2021 року за виключними обставинами та заперечень на неї, колегія суддів Верховного Суду доходить наступного висновку. 
Частиною 5 статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У контексті цієї справи колегія суддів зазначає, що статтями 151-1, 151-2 Конституції України встановлено, що Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України (конституційність) закону України за конституційною скаргою особи, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України суперечить Конституції України. Конституційна скарга може бути подана в разі, якщо всі інші національні засоби юридичного захисту вичерпано. 
Рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Проаналізувавши пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 06 квітня 2022 року №1-р(ІІ)2022 наголошує, що встановлені оспорюваними приписами вказаного Закону обмеження права на одноразову грошову допомогу не відповідають вимогам домірності. Конституційний Суд України констатує, що установлені оспорюваними приписами Закону обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років є невиправданими та такими, що непропорційно обмежують право на посилений соціальний захист військовослужбовців, гарантований частиною 1 статті 46 Конституції України у взаємозв`язку з частиною 5 її статті 17.
Конституційний Суд України вважає невиправданим законодавчо обмежувати часовими рамками (строком у два роки) настання причиново-наслідкового зв`язку між пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим особою під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням нею обов`язків військової служби, та динамікою стану здоров`я. Такий правоприпиняльний (преклюзивний) строк має бути об`єктивно оцінений, обумовлений індивідуальним станом здоров`я кожної особи, яка отримала поранення (контузію, травму або каліцтво) під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням нею обов`язків військової служби, в межах розумного строку. 
За висновком Конституційного Суду України у цій справі обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років, не узгоджуються з засадничими конституційними цінностями, зокрема такими, як принцип поваги до захисту прав людини, принцип верховенства права в аспекті домірності та вимог щодо соціального захисту військовослужбовців (статті 3, 8, 17, 46 Конституції України).
Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України підставою перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Ключовим питанням під час розгляду заяви у цій справі є можливість перегляду за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог, на підставі пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України.
Зазначене питання було предметом з`ясування об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду. 
Зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року в справі №808/1628/18 палата дійшла висновку, що положення пункту 1 частини 5 статті КАС України містять імперативний припис, згідно якого встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки за умови, якщо таке рішення суду ще не виконане. 
За правовою позицією об`єднаної палати словосполучення "ще не виконане", яке вживається у пункті 1 частини 5 статті 361 КАС України, не передбачає множинного тлумачення або множинного його розуміння, а також "розширеного тлумачення". Вказана процесуальна норма має імперативний характер, є чіткою та не може бути застосована інакше, ніж це передбачено процесуальним законодавством. 
Враховуючи, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06 липня 2018 року (залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року) у справі № 808/1628/18, про перегляд якого за виключними обставинами з відповідною заявою звернувся позивач, у задоволенні позову відмовлено, об`єднана палата дійшла висновку, що не може вважатись невиконаним, в розумінні положень пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України, рішення суду, що набрало законної сили та яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки таке рішення не передбачає примусового його виконання.   
Правові позиції подібного змісту наведені у постановах Касаційного адміністративного суду, зокрема від 23 листопада 2021 року у справі № 808/578/17, від 02 березня 2021 року у справах            № 803/376/17 та № 806/897/17, прийнятих з урахуванням висновків об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду, наведених у постанові від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18. 
Таким чином, підхід, сформований об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду, не визнає права на перегляд за виключними обставинами судових рішень з підстав, передбачених пунктом 1 частини 5 статті 361 КАС України, з таких причин: на момент ухвалення судових рішень норма закону, згодом визнана неконституційною, була чинною; рішення не підлягали виконанню; перегляд рішень з цих підстав порушує принцип правової визначеності (res judicata).
Колегія суддів у цій справі вважає, що застосування норми пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України (з урахуванням підходу, сформованого об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду) у вищенаведеній справі унеможливлює ефективний захист та поновлення прав особи, якій відмовлено у задоволенні позову внаслідок застосування закону, визнаного згодом неконституційним. З огляду на це, колегія суддів уважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у наведеній вище постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18, з наступних мотивів.
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду зазначає, що право на перегляд рішення у зв`язку з виключними обставинами за пунктом 1 частини 5 статті 361 КАС України забезпечує поновлення порушеного права особи внаслідок застосування у її справі положень закону, які не відповідали Конституції України. Попри те, що втрата чинності Закону в разі визнання його неконституційним відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України та статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII "Про Конституційний Суд України" визначається днем ухвалення відповідного рішення Конституційним Судом (якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення), таке рішення є підставою для перегляду за виключними обставинами судових рішень, прийнятих раніше ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду.
Правові висновки, від яких колегія має намір відступити, серед іншого, ґрунтуються на твердженні про те, що перегляд за виключними обставинами справ, в яких рішення виконано, призводить до порушення принципу res judicata.
Проте інститут виключних обставин має на меті забезпечення перегляду судових рішень, ухвалених з порушеннями, що мали суттєвий вплив на вирішення справи. Зокрема, застосування у судовому рішенні закону, визнаного неконституційним підриває довіру до судового рішення. Тому інститут перегляду справи за виключними обставинами відповідає конституційним приписам (частина 2 статті 3 Конституції України) про відповідальність держави перед особою за свою діяльність у випадку, коли внаслідок дії неконституційного закону були порушені її права, свободи чи інтереси. 
Крім того, варто також звернути увагу на рішення Європейського суду з прав людини щодо застосування положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема по справі "Volokhy v. Ukraine" від 02.11. 2006 (заява N 23543/02) де він вказав, що "верховенство права, inter alia передбачає, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватися судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження".
Також у рішенні по справі "Menshakova v. Ukraine" від 08.04.2010 (заява N 377/02) Європейський суд з прав людини наголошував, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням; у випадку, коли доступ особи до суду обмежується законом або фактично, таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 цієї Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій сутності права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної домірності між використовуваними засобами та метою, що переслідується. 
Колегія суддів також зауважує, що Європейська комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) у доповіді, схваленій Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26.03.2011) зазначила, що кожному має бути надана можливість оскаржувати дії та рішення влади, якщо вони не відповідають правам чи інтересам особи. Заборона такого оскарження є порушенням верховенства права.
З огляду на зазначене колегія суддів констатує, що як елемент юридичної визначеності так і елемент доступу до правосуддя є складовими поняття "верховенство права". Забезпечення верховенства права на рівні національного законодавства гарантоване статтею 8 Конституції України. Право на доступ до суду також гарантовано статтею 55 Конституції України та частиною          1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом            № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. 
Тому колегія суддів Касаційного адміністративного суду вважає, що усунення порушення фундаментального права позивача (особи) на доступ до суду має переважати над суспільним інтересом, що виявляється у дотриманні принципу юридичної визначеності (res judicata). При цьому, на думку суду, за умови порушення будь якого елемента верховенства права не можна говорити про забезпечення верховенства права у цілому.  
Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до частини 5 статті 125 Основного Закону України з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди. 
Комітет Міністрів Ради Європи у розділі B "Принципи" Рекомендації державам-членам щодо судового перегляду адміністративних актів від 15 грудня 2004 року N Rec (2004) 20 наголосив, що "всі адміністративні акти підлягають перегляду в судовому порядку"; "суд повинен мати можливість переглядати будь-яке порушення закону, зокрема з питань відсутності компетенції, процесуальної невідповідності і зловживання владою" (пункти "a", "b" § 1); "судовий перегляд має бути доступним принаймні для фізичних та юридичних осіб стосовно адміністративних актів, які безпосередньо впливають на їх права або стосуються їх інтересів" (пункт "а" § 2). 
На виконання зазначеного конституційного припису спрямовані положення Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2); кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (абзац перший частини першої статті 5).
Відповідно, враховуючи положення статті 3 Конституції України, відповідно до яких, зокрема, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, вбачається необхідність тлумачити відповідні положення пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України із застосуванням принципу дієвості та ефективності прав, гарантованих Конституцією України.
З огляду на наведене колегія суддів уважає відмову в перегляді за виключними обставинами з підстав встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, судового рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, не ефективним захистом прав позивача у цій справі від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.  
У цьому ж аспекті варто розглядати і питання про можливість перегляду за виключної обставинами судового рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 
Положення КАС України не містять прямої заборони перегляду рішень про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі рішення Конституційного Суду України, яким пізніше визнані застосовані у рішенні положення закону неконституційними. 
Однак, у зазначеному вище судовому рішенні Касаційного адміністративного суду сформульовано висновок про те, що не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки воно не передбачає примусового виконання, а відтак такі рішення не можуть бути переглянуті за виключними обставинами.
Таке тлумачення призводить до того, що особа, якій у задоволенні позову відмовлено (позивач) у цій справі, позбавляється права на перегляд судового рішення з підстав визнання неконституційним закону, застосованого в її справі, попри встановлення Конституційним Судом України неконституційності такого Закону. За такого підходу фактично нівелюється інститут перегляду справи за виключними обставинами. Адже за своєю правовою природою судове рішення, яке набрало законної сили, навіть те, яким відмовлено у задоволенні позову, визначає зміст правовідносин між учасниками справи. Воно є обов`язковим для регулювання правовідносин сторін у спорі, обов`язковим щодо реалізації їх прав. 
За наведених обставин судове рішення, яким у позові відмовлено, з набранням ним законної сили, варто вважати таким, що є обов`язковим, хоч при цьому воно не потребує виконання чи примусового виконання.  
Тому в разі встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону чи його окремого положення, застосованого судом під час прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, відмова у перегляді такого судового рішення за виключними обставинами безпідставно звужує зміст норм пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України та, як наслідок, зміст права сторони по справі на перегляд судового рішення з підстав неконституційності (конституційності) закону, застосованого в остаточному судовому рішенні, ухваленому в справі.
На переконання судової колегії норму пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України стосовно рішень, які не можуть бути переглянуті за виключними обставинами, слід тлумачити так, що словосполучення "якщо рішення суду ще не виконане" стосується неможливості перегляду за виключними обставинами тільки тих судових рішень, які підлягають виконанню (тобто резолютивна частина рішення містить зобов`язання вчинити певну дію, ухвалити рішення, сплатити гроші тощо), але на момент подання заяви про перегляд за виключними обставинами вони були виконані. При цьому, варто зауважити, що виконанню підлягають лише судові рішення про задоволення позову (повне або часткове).  
Саме таке тлумачення є правильним з огляду на обов`язковість судового рішення як однієї з основних засад судочинства (пункт 9 частини 1 статті 129 Конституції України). 
Натомість рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, виконанню не підлягає за жодних обставин (і не може виконуватись з об`єктивних причин). Воно не може бути "ще не виконаним", проте воно також є обов`язковим для учасників справи. Отже, до цього виду рішень не може бути застосовано обмежень щодо перегляду за виключними обставинами.
З огляду на це, на думку колегії суддів, перегляд судових рішень, якими відмовлено у задоволенні позову, за виключними обставинами на підставі пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України можливий.
Зазначена норма не встановлює заборони на перегляд судового рішення, яка хоча й не передбачає примусового виконання, але яка водночас чинить вплив на права та свободи особи, перешкоджаючи їй в отриманні блага, щодо якого вона має принаймні законні сподівання, чи покладаючи непропорційний тягар негативних наслідків, спричинених дією неконституційного закону (певних його положень).
Крім того, варто зазначити, що за загальним правилом (стаття 3, частина 3 статті 152 Конституції України, стаття 1175 ЦК України), якщо особи зазнали шкоди від дії закону, визнаного неконституційним, вони можуть вимагати її відшкодування, зокрема звернутися до суду з окремим позовом.
Проте щодо осіб, які у судовому порядку оспорювали наявність/відсутність прав чи обов`язків, що ґрунтується на законі, визнаному згодом неконституційним, діє спеціальне правове регулювання. Захист їх прав від наслідків неконституційності застосованого до них закону можливий через перегляд справи за виключними обставинами.
Інший підхід до зазначеного питання робить неефективним інститут конституційної скарги. Скориставшись своїм правом на оскарження конституційності застосованого щодо неї закону, особа прагне відновити саме свої права та законні інтереси. Коли Конституційний Суд України задовольняє конституційну скаргу, має бути механізм, що забезпечує реальне поновлення порушених прав особи. Таким механізмом є перегляд справи за виключними обставинами. Негативні наслідки порушення Конституції України щодо особи не будуть адекватно усунені тільки констатацією невідповідності положень нормативного акта Конституції України і не можуть бути виправлені в інший спосіб, окрім як за допомогою повторного судового провадження. 
Держава має забезпечити ефективне поновлення прав через можливість повторного розгляду справи, під час якого суд, зважаючи на рішення Конституційного Суду України, повинен переглянути судове рішення, яке ґрунтувалося на неконституційних положеннях закону, відповідно до закону, який узгоджується з Конституцією України (або без застосування закону, який з Конституцією не узгоджується), та на основі юридичної позиції Конституційного Суду України, що повністю відповідає принципу належного врядування. 
Тому перегляд судових рішень за виключними обставинами, які ухвалені на підставі положень закону, визнаних неконституційними, є одним із проявів "відповідальності" держави та відповідального публічного урядування. У такий спосіб держава виконує свій обов`язок поновити права, які вона сама й порушила, ухваливши акт, який став об`єктом судового конституційного контролю і визнаний неконституційним. 
Ґарантуючи таке право особи, законодавець мав на меті забезпечити поновлення порушеного права особи внаслідок застосування у її справі положень закону, які не відповідали Конституції України.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у цій справі вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року в справі №808/1628/18 про те, що не може бути переглянуте за виключними обставинами судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, з підстав встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта, чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане. 
При цьому правильним, на думку колегії суддів, буде таке тлумачення норми пункту 1 частини                5 статті 361 КАС України, за якого особа, якій у задоволенні позову відмовлено, має право на перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами, якщо Конституційним Судом України встановлено неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта, чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи. Положення ж цієї статті "якщо рішення суду ще не виконане" у контексті спірних правовідносин слід розуміти так, що словосполучення "якщо рішення суду ще не виконане" стосується неможливості перегляду за виключними обставинами тільки тих судових рішень, які підлягають виконанню (тобто резолютивна частина рішення містить зобов`язання вчинити певну дію, ухвалити рішення, сплатити гроші тощо), та на момент подання заяви про перегляд за виключними обставинами були виконані. 
Відповідно до частини 2 статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.  
Згідно з частиною 1 статті 347 КАС України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. 
Частина 3 цієї статті визначає, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції.
За приписами частини 4 цієї статті про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу. 
На переконання колегії суддів правовідносини у цій справі та справі №808/1628/18 є подібними, оскільки стосуються застосування норм пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України.  
Із підстав, передбачених частиною 2 статті 346 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі цієї справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду.
Керуючись статтями 341, частиною 2 статті 346, статтями 347, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства  України, суд, - 
УХВАЛИВ:
Справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_2, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з дати її проголошення, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Суддя-доповідач                                                                                В.М. Шарапа

Судді                                                                                                         А.А. Єзеров                                                                                                          
                                                                                                    
                                                                                                    С.М. Чиркін