Постанова                                                            Іменем України
14 вересня 2022 року 
м. Київ
справа № 752/23859/20
провадження № 61-9075св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа- Будинок відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року в складі колегії суддів: 
Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Кравець В. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог заяви про забезпечення позову
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, посилаючись на те, що якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду 
з позовом до Будинку відпочинку «Конча-Заспа» Державного управління справами (далі - БВ «Конча-Заспа» ДУС) про визнання незаконним розірвання договору користування приміщенням від 29 грудня 2018 року 
№ 184.
Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 29 грудня 2018 року між ним та БВ «Конча-Заспа» ДУС укладено договір користування № 184, згідно з яким останній передав йому у користування приміщення ІІІ класу будинок 
АДРЕСА_1 ) строком до 31 грудня 2023 року.
Однак листом від 20 листопада 2020 року № 02/246 БВ «Конча-Заспа» ДУС 
в односторонньому порядку достроково розірвав вказаний договір на підставі пункту 6.1 цього правочину у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 порядку користування зазначеним приміщенням. Проте такі обставини (щодо порушенням порядку користування) є надуманими та безпідставними, 
не підтверджені належними і допустимими доказами, а сам договір розірвано всупереч його умовам.
Заявник звертав увагу, що він та члени його сім`ї (дружина та двоє малолітніх дітей) добросовісно користувалися будинком АДРЕСА_1 весь період проживання - близько двох років, з належною сплатою всіх необхідних обов`язкових платежів та виконанням всіх зобов`язань. При цьому заявник не має власного житла, тому виселення з будинку становитиме надмірний тягар для нього та членів його сім`ї. БВ «Конча-Заспа» ДУС не мав права 
в односторонньому порядку розривати спірний договір, який підписаний 
його сторонами та обов`язковий до виконання, оскільки такий договір міг бути розірваний виключно у судовому порядку. Крім того адміністрація 
БВ «Конча-Заспа» ДУС повідомила про необхідність сплати заборгованості за користуванням спірним приміщенням та виселення з нього з передачею цього майна за актом прийому-передачі до 21 листопада 2020 року.
В якості підстав забезпечення позову заявник вказував, що у разі 
виконання можливого рішення суду про задоволення вимог позивача може бути істотно ускладнено, може призвести до неможливості виконання судового рішення, а невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, у зв`язку із тим, що БВ «Конча-Заспа» ДУС може 
передати у користування вказане приміщення третім особам. При цьому 
БВ «Конча-Заспа» ДУС здійснює протиправні дії щодо виселення та позбавлення єдиного житла заявника та його сім`ї, не допускає їх на територію місця проживання. Зазначав, що забезпечення позову до розгляду справи по суті забезпечить ефективний судовий захист його прав та законних інтересів, а також прав та законних інтересів членів його сім`ї, у тому числі малолітніх дітей.
На підставі викладеного, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених вимог, просив: встановити заборони БВ «Конча-Заспа» ДУС , а також його посадовим особам вчиняти будь-які дії щодо укладення договорів на користування будинком АДРЕСА_1 з іншими особами та унеможливлення проїзду (проходу) ОСОБА_1 і членам його сім`ї до будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язати 
БВ «Конча-Заспа» ДУС, а також його посадових осіб, не вчиняти дії щодо перешкоджання ОСОБА_1 користуватися вказаним будинком АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року, 
з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 07 грудня 2020 року, заяву ОСОБА_1 задоволено.
Заборонено БВ «Конча-Заспа» ДУС, а також його посадовим особам вчиняти будь-які дії щодо укладення договорів на користування приміщення ІІІ класу будинком АДРЕСА_1 .
Зобов`язано БВ «Конча-Заспа» ДУС, а також його посадових осіб забезпечити вільний доступ та проїзд (проходу) ОСОБА_1 та членам його сім`ї до приміщення ІІІ класу вказаного будинку АДРЕСА_1 .
Зобов`язано БВ «Конча-Заспа» ДУС, а також його посадових осіб, не чинити перешкоди ОСОБА_1 та членам його сім`ї у користуванні приміщенням ІІІ класу будинком АДРЕСА_1 .
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може у подальшому унеможливити виконання рішення у цій справі, враховуючи обставини щодо розірвання в односторонньому порядку договору користування приміщенням, підстав для його розірвання та протиправність дій БВ «Конча-Заспа» ДУС щодо заборони і недопущення заявника та членів його сім`ї до житла, а застосування таких заходів забезпечить ефективний судовий захист прав і законних інтересів заявника та членів його сім`ї, у тому числі малолітніх дітей.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року апеляційну скаргу БВ «Конча-Заспа» ДУС задоволено.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги та розглянув іншу заяву про забезпечення позову, подану як уточнену, оскільки положеннями глави 10 «Забезпечення позову» розділу І ЦПК України не передбачено подання уточненої заяви про забезпечення позову. Крім того заходи забезпечення позову, які вжито судом, є тотожними позовним вимогам, з якими заявник мав намір звернутися. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що невжиття заходів забезпечення майбутнього позову може у подальшому унеможливити виконання рішення суду, оскільки, як вбачається зі змісту заяви, заявник мав намір звернутися до суду з позовними вимогами немайнового характеру (усунення перешкод у користуванні житлом), 
у зв`язку з чим судове рішення у разі задоволення позову не вимагатиме примусового виконання. А за обставин, коли позов має немайновий характер, то при вирішенні питання його забезпечення судом не досліджується така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Суд першої інстанції не врахував, що забезпечення стосується і прав членів сім`ї заявника, які не зверталися до суду із заявою про забезпечення позову.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року 
і залишити в силі ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва 
від 03 грудня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 07 грудня 2020 року.
Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду 
ОСОБА_1 вказує на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що неможливо встановити без дослідження матеріалів справи.
Касаційна скарга мотивована тим, що БВ «Конча-Заспа» пропустив строк на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції, а апеляційний суд безпідставно поновив цей строк, оскільки у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження відповідних доводів щодо пропуску такого строку (щодо дати отримання ухвали суду першої інстанції).
Норми ЦПК України не містять заборони щодо уточнення заяви про забезпечення позову, тому висновки апеляційного суду в цій частині 
є безпідставними. Разом з тим за аналогією права до спірних правовідносин можна застосувати норми процесуального права, які передбачають право позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, а також змінити предмет або підставу позову до закінчення підготовчого судового засідання. Посилання відповідача на те, що суд першої інстанції розглянув заяву про забезпечення позову тільки на шостий день після її подання, 
є необґрунтованим і таким, що не сприяє належному та всебічному розгляду справи.
Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду першої інстанції, за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог. Так, заходами забезпечення позову у цій справі є заборона БВ «Конча-Заспа» ДУС та його посадовим особам вчиняти дії по виселенню заявника з будинку АДРЕСА_1 , укладати договори щодо цього майна та вчиняти дій щодо заборони проїзду (проходу) до зазначеного будинку. Разом з тим предметом позовних вимог у справі № 752/24264/20 
є визнання незаконним розірвання договору користування приміщенням 
від 29 грудня 2018 року № 184. Отже, спірні заходи забезпечення позову 
не є тотожними вказаним позовним вимогам.
При цьому безпідставними є висновки апеляційного суду, що  ОСОБА_1 має намір заявити немайновий спір, тому судом не досліджується така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у запропонований заявником спосіб, оскільки відповідач може передати це майно у користування третім особам, а заявника не допущено до житла. 
Суд апеляційної інстанції помилково зазначив як підставу для відмови 
в задоволенні заяви про забезпечення позову ту обставину, що таке забезпечення стосується прав членів сім`ї заявника, оскільки ухвалою місцевого суду не порушено права та інтереси останніх, а вказаний довід не був зазначений в апеляційній скарзі, тобто апеляційний суд вийшов за межі її доводів, що суперечить вимогам процесуального права. Апеляційний суд помилково скасував ухвалу суду першої інстанції повністю, оскільки міг скасувати її лише в частині, яку вважав постановлену з порушенням вимог закону.
Позиції інших учасників 
БВ «Конча-Заспа» ДУС надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови апеляційного суду. Просив суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Зазначав, що він навів в апеляційній скарзі поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження, а також надав доказ на підтвердження вказаних обставин. Суд першої інстанції безпідставно розглянув уточнену заяву про забезпечення позову. Апеляційний суд встановив, що місцевий суд неповно з`ясував обставини справи. 
Провадження у суді касаційної інстанції 
31 травня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу  на постанову Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року.
Верховний Суд ухвалою від 18 червня 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року.
Справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
від 30 серпня 2022 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до договору користування від 29 грудня 
2018 року № 184 БВ «Конча-Заспа» ДУС передав  ОСОБА_2 
і ОСОБА_1 у користування приміщення ІІІ класу будинок АДРЕСА_1 строком до 31 грудня 2023 року на умовах, передбачених цим правочином.
Згідно з листом від 20 листопада 2020 року № 02/246 адміністрація 
БВ «Конча-Заспа» ДУС в односторонньому порядку достроково розірвала спірний договір на підставі пункту 6.1 цього договору - у зв`язку 
з порушенням ОСОБА_1 порядку користування будинком АДРЕСА_1 . Адміністрація БВ «Конча-Заспа» ДУС повідомила заявника 
про необхідність сплати заборгованості за користуванням вказаним приміщенням та звільнення його з передачею за актом прийому-передачі 
до 21 листопада 2020 року.
Суд першої інстанції встановив, що 21 листопада 2020 року заявника та членів його сім`ї не було допущено на територію БВ «Конча-Заспа» ДУС та спірного житлового приміщення.
Встановлено, що ОСОБА_1 27 листопада 2020 року подав заяву про забезпечення позову, а 02 грудня 2020 року подав уточнену заяву про забезпечення позову.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному 
статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.
За змістом статті 149 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду із заявами про забезпечення позову та вирішення цих заяв судами першої та апеляційної інстанцій) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.
При цьому, зважаючи на практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 
2022 року у справі № 522/1514/21.
Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17.
Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову 
є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. 
Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.
Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники 
спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Обґрунтовуючи свої вимоги,  ОСОБА_1 вказував, що БВ «Конча-Заспа» ДУС має намір та може передати у користування спірне приміщення третім особам, а також здійснює протиправні дії щодо виселення та позбавлення єдиного житла заявника та членів його сім`ї, не допускає їх на територію місця проживання, тому застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, а без їх застосування права, свободи та законні інтереси заявника, дружина та малолітніх дітей будуть порушені, на підтвердження чого подав до суду відповідні докази, які були досліджені судами.
Встановлено, що позивач довів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Зокрема, після розірвання 20 листопада 2020 року спірного договору в односторонньому порядку, БВ «Конча-Заспа» ДУС здійснює протиправні дії щодо виселення та позбавлення єдиного житла заявника та членів його сім`ї, не допускає їх на територію місця проживання, зобов`язав  ОСОБА_1 не пізніше 12.00 год 21 листопада 2020 року передати майно будинку АДРЕСА_1 , звільнити це приміщення та погасити заборгованість за користування приміщенням.
Суд першої інстанції встановив наявність між  ОСОБА_1 та 
БВ «Конча-Заспа» ДУС спору щодо користування будинком АДРЕСА_1 , 
а застосування заявлених заходів на час розгляду справи забезпечить ефективний судовий захист прав та законних інтересів заявника, а також членів його сім`ї. Отже, місцевий суд обґрунтовано вважав за необхідне задовольнити заяву про забезпечення позову. Судом першої інстанції надано заявнику можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист його законних прав, свобод та інтересів.
Разом з тим апеляційний суд дійшов помилкового висновку про скасування ухвали місцевого суду та відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову з тих підстав, що заходи забезпечення позову, які вжито судом першої інстанції, є тотожними позовним вимогам, з якими заявник мав намір звернутися заявник, з огляду на таке.
За частиною десятою статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Слід зауважити, що розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з винесенням відповідного рішення, у свою чергу забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20.
У заяві про забезпечення позову, яка подана до суду у листопаді 2020 року, ОСОБА_1 вказував про намір звернутися до суду з позовом до БВ «Конча-Заспа» ДУС про визнання незаконним розірвання договору користування приміщенням від 29 грудня 2018 року № 184.
Відповідно частин першої та п`ятої статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - Реєстр), є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Судді мають право на повний доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону.
З ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 08 грудня 
2020 року та інших судових рішень у справі № 752/24264/20 вбачається, що 
у грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
БВ «Конча-Заспа» ДУС про визнання незаконним розірвання договору користування приміщенням.
Отже, заявленими     ОСОБА_1 та задоволеними судом першої інстанції заходами забезпечення позову є заборона БВ «Конча-Заспа» ДУС та його посадовим особам: вчиняти дії по виселенню заявника з будинку АДРЕСА_1 , укладати договори щодо цього майна та вчиняти дій щодо заборони проїзду (проходу) до зазначеного будинку, а предметом позовних вимог 
у справі № 752/24264/20 є визнання незаконним розірвання договору користування приміщенням від 29 грудня 2018 року № 184.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що заходи забезпечення позову, які вжито судом першої інстанції, є тотожними позовним вимогам, з якими заявник мав намір звернутися.
Крім цього, на час розгляду справи судом апеляційної інстанції було відкрите провадження у справі № 752/24264/20, тому апеляційний суд міг перевірити зміст позовних вимог у вказаній справі та заяви про забезпечення позову, проте таких дій не вчинив і дійшов помилкового висновку щодо тотожності таких вимог.
Помилковими є висновки апеляційного суду щодо відсутності у заявника права на звернення до суду з уточненою заявою про забезпечення позову, відповідно, суд першої інстанції не мав права розглядати таку заяву, оскільки ЦПК України не містить такої заборони. Разом з тим прийняті до розгляду та вирішені судами першої й апеляційної інстанцій уточнені заяви про забезпечення позову, за результатом розгляду яких постановлені відповідні судові рішення, неодноразово були предметом касаційного перегляду, що підтверджується, зокрема, постановами Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 522/19690/18, від 13 жовтня 2021 року у справі 
№ 341/1162/19.
Суд першої інстанції застосовував та дослідив такі підстави вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Отже, апеляційний суд безпідставно зазначив про відсутність у місцевого суду підстав для дослідження такої підстави вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Апеляційний суд помилково зазначив про порушення прав та інтересів членів сім`ї заявника внаслідок постановлення місцевим судом ухвали 
від 03 грудня 2020 року, оскільки ці особи не оскаржували судове рішення суду першої інстанції, а зміст ухвали не свідчить про порушення прав та інтересів зазначених осіб. Крім того, вказані обставини не були предметом доводів апеляційної скарги БВ «Конча-Заспа» ДУС.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що 
БВ «Конча-Заспа» пропустив строк на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції, а апеляційний суд безпідставно поновив цей строк, оскільки у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження відповідних доводів щодо пропуску такого строку (щодо дати отримання ухвали суду першої інстанції), враховуючи наступне.
Так, відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 15 днів з дня її проголошення. Якщо 
в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
03 грудня 2020 року місцевим судом проголошено повний текст ухвали про забезпечення позову, а апеляційну скаргу БВ «Конча-Заспа» ДУС подано 
30 грудня 2020, тобто з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 354 ЦПК України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року апеляційну скаргу БВ «Конча-Заспа» залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме для подання клопотання про поновлення строку із зазначенням поважних причин пропуску строку.
Звертаючись до суду з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, БВ «Конча-Заспа» ДУС посилався на те, що копію оскаржуваної ухвали суду першої інстанції отримано 16 грудня 2020 року.
Докази на спростування вказаного доводу БВ «Конча-Заспа» ДУС 
у матеріалах справи відсутні.
При цьому у матеріалах справи наявна довідка, складена секретарем судового засідання, про те, що відправлення судових повісток та інших судових документів не здійснюється у зв`язку з відсутністю фінансування на здійснення відправлень поштової кореспонденції (а. с. 51).
При відсутності можливості встановити з матеріалів справи дату отримання копії оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов правильного висновку про поважність пропуску БВ «Конча-Заспа» ДУС строку на оскарження зазначеної ухвали.
Вказаний висновок узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 25 березня 2020 року у справі 
№ 524/10281/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 394/85/21.
Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про поновлення БВ «Конча-Заспа» ДУС пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року та відкриття апеляційного провадження, проте неправильно вирішив заяву про забезпечення позову.
Суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу, взяв до уваги обставини справи, встановлені судом першої інстанції, та ті самі докази, які місцевий суд оцінив, переоцінивши їх, при цьому не навів підстав для такої переоцінки та вмотивованих обґрунтувань на спростування наведених судом першої інстанції висновків, а дійшов протилежного висновку щодо заявлених вимог про забезпечення позову.
Отже, висновки апеляційного суду не ґрунтувалися на встановлених обставинах, що є порушенням норм процесуального права, яке мало наслідком неправильне вирішення заяви про забезпечення позову.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково 
і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Ухвала суду першої інстанції прийнята відповідно до норм процесуального права, тому вказане судове рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а постанову апеляційного суду в цій частині - скасувати.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року скасувати, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді                                                                                                 В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук