Єдиний унікальний номер справи 756/5178/19
Провадження №22-ц/824/8410/2022

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 вересня  2022  року                                                                                           місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 березня 2020 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначив, що 14.04.2015 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №963722017, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 68 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,99 % річних, строком на 48 місяців.
14.04.2015 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №963722017-П, за яким поручителька ОСОБА_3 відповідає перед кредитором ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» за порушення зобов`язання боржником ОСОБА_4 у тому ж обсязі, що і боржник включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків якщо інше не встановлено договором поруки.
30.07.2018 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за кредитним договором №963722017 від 14.04.2015 року.
Відповідач не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості, яка становить 146 569,60 грн. і складається з 48 729,93 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 10 771,36 грн. - сума заборгованості за відсотками, 55 424,84 грн. - сума заборгованості за платою за управління кредитом, 31 643,47 грн. - сума заборгованості за пенею.
У зв`язку з наявністю простроченої заборгованості позивач звернувся до ОСОБА_4 з письмовою вимогою-повідомленням Вих. №002763482-1 від 07.08.2018 року про наявність та повернення вказаного боргу. Однак, боржник не виконав дану вимогу, що стало причиною для звернення до суду.
Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 березня 2020 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено. 
У березні 2021 року відповідач ОСОБА_4 направив до суду першої інстанції заяву  про перегляд заочного рішення.  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року заява про перегляд заочного рішення була залишена без задоволення.
Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було залучено до розгляду справи як правонаступника ОСОБА_4 .
Не погоджуючись із заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 березня 2020 року,  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 направили апеляційній скарги, в яких зазначили, що оскаржуване рішення вважають незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказують на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянти просили апеляційний суд заочне рішення суду першої інстанції, в частині стягнення коштів з ОСОБА_4 , скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким визнати розмір заборгованості за кредитним договором №963722017 від 14.04.2015 року в розмірі 16 755,25 грн. та зменшити розмір судового збору пропорційно до задоволених вимог.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 липня 2022 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_2 на вищевказане рішення та повернуто апеляційну скаргу скаржнику.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 липня 2022 року задоволено заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на подання апеляційної скарги та відкрите апеляційне провадження за її скаргою на заочне  рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 березня 2020 року в даній справі. 
03.08.2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшла заява про приєднання до апеляційної скарги. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року прийнято заяву ОСОБА_2 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 березня 2020 року. 
12.08.2022 року до Київського апеляційного суду від ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надійшов відзив на апеляційну скаргу.
02.09.2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1   надійшли пояснення.
В судове засідання 22.09.2022 року позивач не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомляв, клопотання про розгляд справи без його участі до суду не надав.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.
Під час розгляду справи судом встановлено, що 14.04.2015 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №963722017, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 68 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,99 % річних, строком на 48 місяців.
Відповідно до п. 4 кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань позичальник сплачує ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» пеню в розмірі 0,3% від суми прострочення за кожний день прострочення та/або за повне або часткове прострочення кредиту та/або внесення плати за кредитом.
14.04.2015 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №963722017-П, за яким поручителька ОСОБА_3 відповідає перед кредитором ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» за порушення зобов`язання боржником ОСОБА_4 у тому ж обсязі, що і боржник включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до умов договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, в тому числі, за повернення основної суми боргу, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені і інших штрафних санкцій. Передбачених у кредитному договорі. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною.
30.07.2018 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за кредитним договором №963722017 від 14.04.2015 року.
Таким чином, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, позивач просив стягнути з відповідачів заборгованость, яка становить 146 569,60 грн. 
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами не було належним чином виконано свої зобов`язання за договорами, що призвело до утворення заборгованості. ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» зверталося до відповідача ОСОБА_4 з листом вимогою від 07.08.2018 року №002763482-1, в якому повідомило про наявну заборгованість та про необхідність її повернути. Однак, вказана вимога позивача була залишена відповідачем поза увагою.
Дослідивши оскаржуване рішення та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення з огляду на наступне:
Під час розгляду справи апеляційним судом було встановлено, що відповідачі не були належним чином повідомлені про дату, місце та час розгляду даної справи.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року зазначено, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справ. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду».
Таким вищевказаним порушенням вимог процесуального законодавства суд фактично обмежив права відповідачів на захист своїх прав на рівні з позивачем. За таких умов права відповідачів підлягають поновленню шляхом надання можливості подати свої доводи та докази на їх підтвердження, які мають бути враховані судом апеляційної інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір №963722017 було укладено 14.04.2015 року. Апеляційний суд зазначає, що в період з 2011 року по 2016 року в Законі України про «Захист прав споживачів» діяла норма, згідно якої кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Всупереч вищевказаному така вимога щодо стягнення платежів, які не є послугою у визначенні ЗУ «Про захист прав споживачів», міститься в умовах вищевказаного кредитного договору, відтак відповідно до вказаного Закону вона є нікчемною.
Послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів».
В ході апеляційного розгляду позивач зазначав, що вищевказана плата, заявлена ним до стягнення з відповідачів, фактично є відсотками за користування кредитом. Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з наведеною позицією позивача, оскільки відсотки за кредитом відповідним договором були встановлені у розмірі 11,99 %, а плата за користування кредитом у розмірі - 3, 49% в місяць, які нараховуються відповідно до графіку не на відповідний залишок заборгованості за кредитом, а на початкову суму кредиту. При цьому кредитним договором порядок обрахування відсотків за кредитом встановлений саме як відсоток на залишок заборгованості, а не ануітетна форма їх обчислення. 
Відсотки за кредитом є платою за користування кредитними коштами, в даному разі вони встановлені кредитним договором у розмірі 11,99% річних. При цьому договором не визначено, за що саме встановлена «щомісячна плата за кредитом», а тому вона не може вважатись належною платою за послугою в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів». 
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України правочин, недійсність якого прямо встановлена законом є нікчемним правочином. У цьому разі додаткове визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2011 у справі № 6-1746цс16 зазначив, наступне:  «Встановлення банком у кредитному договорі обов`язку  боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують  кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що положення кредитного договору від 08 травня 2007 року № IFIWGA000002112 про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми у момент надання та щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту (пункт 7.1 кредитного договору), відсотків за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 даного договору (пункти 7.1, 7.5 кредитного договору) та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору (пункти 7.1, 6.2 кредитного договору) суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору.
Вказані вище платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч. 3 ст.  55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно- правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони...
Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких
платежів за дії, які не є послугою у визначенні нього Закону, є нікчемною. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умова  щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних  ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх  складових заборгованості, які стягує банк.»
Зважаючи на нікчемність вимоги про сплату плати за управління кредитом, а також враховуючи, що усі отримані від позичальника в рамках кредитного договору кошти кредитор спрямовував в першу чергу на погашення таких нікчемних нарахувань, апеляційний суд погоджується із доводами апелянта стосовно того, що зазначений позивачем розмір заборгованості за кредитом не відповідає дійсним обставинам справи.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
З метою встановлення дійсного розміру заборгованості за кредитним договором апелянтом надано до суду консультаційний висновок від 05.05.2021 року (том. 1 а.с. 119-123). З іншої сторони позивачем жодним чином не було спростовано вказаний висновок та не надано власного контррозрахунку заборгованості без врахування вищезгаданої комісії за управління кредитом. Не вбачає у вищевказаному консультаційному висновку невідповідностей обставинам справи і вимогам закону і суд. За таких умов підстав для відхилення вказаного висновку та неврахування його при вирішенні справи у суду відсутні. 
З врахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із твердженнями апелянта, що не були відповідним чином спростовані або належно поставлені під сумнів іншою стороною, щодо того, що загальний розмір заборгованості за кредитом на час вирішення справи складає 16 755, 25 грн. Саме така заборгованість і підлягає стягненню з відповідачів.
 
Стосовно  вимоги позивача про стягнення з відповідачів нарахованої на заборгованість пені, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне:
Відповідно ст.256, 257, 258 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) позовна давність встановлена в один рік.
Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ст. 259 ЦК України).
Договір про збільшення строку позовної давності укладається в такій самій формі, як і основний договір до правовідносин якого збільшено такий строк.
Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Позивачем до позовної заяви додано «Загальні умови ТОН «ФК ЦФР» з надання фізичним особам кредитів», згідно якого строк позовної давності збільшено до 50 років. В той же час такий документ не може бути прийнятий судом в якості належного доказу по справі. На даному документі стоїть підпис невідомої особи, без зазначення прізвище, ім.'я, по-батькові, інших ідентифікуючих таку особу даних, а підпис позичальника відсутній. За таких умов враховувати дані умови про збільшення строку позовної давності у суду немає підстав.
В своїй позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 31 643, 47 грн. Як вбачається з наданого до суду розрахунку, пеня була нарахована позивачем за період з лютого 2016 року по вересень 2017 року, в той час як до суду позивач звернувся в квітні 2019 року. За таких умов позивачем було пропущено річний строк позовної давності щодо стягнення пені.
Апелянт заявив про застосування до позовних вимог щодо стягненні нарахованої пені наслідків пропуску строку позовної давності.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Такої ж правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц.
З огляду на вищевказану правову позицію, колегія суддів апеляційного суду приймає та задовольняє клопотання ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності. За таких умов у зв`язку з пропуском вказаного строку позовної давності така вимога не підлягає до задоволення.
Стосовно судових витрат колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне:
Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених та відхилених позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність задоволення позову на 11, 43%, відтак відмови у задоволенні 88, 57 % позовних вимог. У відповідній пропорції й підлягає розподілу між сторонами сплачений ними як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді судовий збір. З врахуванням необхідності відшкодування відповідачем частини сплаченого в суді першої інстанції судового збору та відшкодування позивачем відповідної частини сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, на користь ОСОБА_1 зі сторони позивача підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 3071, 69 грн.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу, ОСОБА_1 до апеляційної скарги долучила копію договору про надання правової допомоги №56 та додаткової угоди №1 від 08.06.2022 року, копію квитанції №101 від 24.06.2022 року про сплату 7 000 грн., копію акту виконаних робіт від 24.06.2022 року та ордер.
Вказані документи належним чином підтверджують розмір витрат на правову допомогу. Невідповідності заявленого розміру витрат на правову допомогу суд не вбачає. Колегія судів апеляційного суду відхиляє твердження позивача щодо неналежного регламенту витрат на правову допомогу.  Вищевказані документи апеляційний суд вважає достатніми для вирішення даного питання. 
В той же час, витрати на правову допомогу підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених і незадоволених позовних вимог, а тому в даному випадку на користь апелянта підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 6199, 90 грн.
21.09.2022 року на електрону адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про долучення до матеріалів справи та врахування при вирішенні справи доказів додаткового понесення нею витрат на правову допомогу у розмірі 2 500 грн.
Дослідивши вищевказану заяву, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для її прийняття та задоволення, оскільки заявником не було дотримано порядку подання доказів до справи, зокрема щодо попереднього їх направлення іншій стороні. 
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 березня 2020 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, код ЄДРПОУ 35625014) заборгованість за кредитним договором №963722017 від 14 квітня 2015 року у розмірі 16 755 (шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят п`ять) гривень 25 коп.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, код ЄДРПОУ 35625014) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по справі пропорційно до розміру задоволених та відхилених вимог у розмірі 9 271 (дев`ять тисяч двісті сімдесят одна) гривня 59 коп., що складаються з 3 071 (три тисячі сімдесят одної) гривень 69 коп. судового збору та 6 199 (шість сто дев`яносто дев`ять) гривень 90 коп. витрат на правову допомогу.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 
Головуючий                                                                                                   С.О. Журба

Судді                                                                                                               Т.О. Писана 

                                                                                                                         К.П. Приходько