Номер провадження: 22-ц/813/2439/22 
Справа № 501/802/20
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А. П.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 05.03.2020 року звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 (третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області) про позбавлення батківських прав, згідно якого просив суд позбавити відповідача батьківських прав щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_1 .
Позов мотивований тим, що батьки позивача по справі ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_3 знаходились в зареєстрованому шлюбі з 30.08.2002 року.
Від вказаного шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився він (позивач по справі). Виріс він в родині бабусі та дідуся та вважав їх своїми батьками. Коли він виріс, вони йому повідомили, що його мати померла коли йому було 5 років, а його батько ухилявся від участі у його (позивача) житті, не створюючи ніяких умов для виховання та розвитку. Відповідач мешкав окремо, після смерті матері позивача, відповідач не виконував жодного з покладених законом на батьків обов`язків.
Позивач стверджує, що бабуся та дідусь займались його вихованням і приймали участь у його житті. Стосунки зі своїм батьком позивач розцінює як ділові, ті рази коли вони зустрічалися були пов`язані тільки з приводу надання згоди на виїзд за кордон та міг бачити свого батька коли відвідував свою бабусю (мати відповідача). Матеріальну допомогу на його (позивача) утримання відповідач не надавав.
На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням 19.02.2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 січня 2021 року де із посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права ставиться питання про його скасування з подальшим постановленням рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 обгрунтовується наступним:
Позивач вказує, що в 2008 році, коли ОСОБА_1 було п`ять років померла його матір.
З того часу піклуванням позивача займались бабуся та дідусь (батьки матері позивача) відповідач напроти не цікавився життям позивача, не цікавився станом здоров`я та займався влаштуванням свого особистого життя.
Апелянт наголошує, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи, оскільки мотивуючи оскаржуване рішення суд обмежився посиланням на те, що відповідач працює моряком та тривалий час знаходився за кордоном.
ОСОБА_1 вказує, що вперше відповідач з`явився в його житті, коли позивачу виповнилось 12-13 років.
Зазначає, що судом першої інстанції не було надано належну оцінку показам свідків.
Апелянт наголошує, що судом першої інстанції проігноровано, що позивачем на підставі відповідних доказів повністю доведено факт невиконання відповідачем батьківських обов`язків.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу матеріали справи не містять.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
22.03.2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду було відкрито провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.03.2021 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.09.2021 року було викликано з метою допиту в якості свідків: ОСОБА_4 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_5 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_6 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 та Визнано явку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання - обов`язковою.
У судовому засіданні 20.01.2022 року було допитано у якості свідка ОСОБА_4 та оголошено перерву до 29.09.2022 року об 11.00.
У судове засідання 29.09.2022 року сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що батьки позивача по справі ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_3 знаходились в зареєстрованому шлюбі з 30.08.2002 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.9).
Від вказаного шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився позивач по справі ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.10).
На момент звернення до суду з відповідним позовом, позивач є неповнолітньою особою.
Згідно копії свідоцтва про смерть вбачається, що мати позивача ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).
Позивач проживав з бабусею та дідусем, що підтверджується копією акту обстеження житлово-побудових умов сім`ї від 14.08.2007 року (а.с.12).
Бабуся та дідусь займались вихованням позивача і приймали участь у його житті, що підтверджується копіями: договору про утриманню витрат на утримання дитини в дитячих дошкільних закладах (а.с.13), інформацією з закладів навчання (а.с.14-19, 26-33), акту з місця проживання (а.с.19), подяки (а.с.35), тощо.
Батько позивача неодноразово надавав згоду на виїзд за кордон свого сина ОСОБА_1 , що підтверджується копіями нотаріально посвідчених заяв (а.с.37-39).
Згідно висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області як органу опіки та пілкування №1-17-355 від 22.06.2020 року за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 щодо неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.59-60).
Відповідно до довідко з місця роботи ОСОБА_2 вбачається, що відповідач по справі працює на судах іноземного партнера ООО «АВС Маритиме» з 2007 року (а.с.75), на посаді повара на танкері «Трой» з 03.07.2020 року (а.с.81).
Згідно психологічного висновку за результатами дослідних робіт ОСОБА_1 , який зазначено у якості додатку до листа ЧМЦСССДМ №01-12/401 від 15.07.2020 року, за результатами дослідження хлопцю рекомендовано пройти серію занять психологічної корекції з метою зняття психо-емоційної напруги та по роботі з психологічною травмою (а.с.85).
В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , яка є родичкою відповідача пояснила, що батько цікавився життям свого неповнолітнього сина, в неї вдома вони зустрічались та спілкувались.
Свідок ОСОБА_9 , подруга сім`ї в судовому засіданні пояснила, що вони більше 20 років дружать, ОСОБА_1 виховує бабуся та дідусь, батька вона не бачила ніколи.
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що він є сусідом бабусі та дідуся позивача, ОСОБА_11 виховується ними, батька хлопчика ніколи не бачив.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що вона є бабусею позивача, позивач по справі перебуває на утриманні її та чоловіка з 3-4 місячного віку, після того як донька захворіла, з відповідачем не спілкуються, хоча і не сварились. Відповідач брав ОСОБА_11 у подорож до Туреччини, в Карпати, останній час з сином часто спілкувався. Їй відомо, що відповідач є моряком.
Свідок ОСОБА_5 , дідусь позивача в судовому засіданні пояснив, що вони разом із дружиною виховують онука з його народження, його мати була інвалідом І групи (післяродова травма). Батько ОСОБА_11 пішов із сім`ї після народження ОСОБА_11 , через п`ять років померла мати онука. Батько не забрав дитину, не приймав участі у його вихованні та житті, онук називає його батьком, бабусю – матір`ю. Постійної матеріальної допомоги з боку відповідача не було, він як приходив з рейсу, гроші передавав бабусі, тощо.
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона є колишньою дружиною відповідача, з 2003 по 2020 роки вони проживали разом з відповідачем. Спочатку спілкування батька з дитиною не було, оскільки бабуся та дідусь перешкоджали у спілкуванні, потім ОСОБА_11 підріс і вони дозволяли брати дитину додому, відвідувати різні заходи. Відповідач періодично надавав гроші на утримання дитини (кожного місяця по 100 доларів США), дарував дитині подарунки, вітав з днями народження, святами, вони разом з дитною подорожували, брали з собою на відпочинок (відвідували страусову ферму, каталися на лижах), тощо. Між батьком та сином були добрі стосунки. На рахунок бабусі ОСОБА_11 свідок переводила кошти на утримання дитини, так як відповідач є моряком та значний час перебував у рейсах.
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що знає відповідача понад 20 років, його сина знає з народження. У батька із сином були добрі стосунки, батько, який є моряком намагався більше часу бути з дитиною, надавав дозволи на виїзди за кордон. Відносини з бабусею та дідусем ОСОБА_14 та відповідачем були неприязні, йому відомо, що після смерті матері хлопчика вони вирішили, що дитина буде проживати разом з бабусею та дідусем. Батько разом із сином їздили до Туреччини, на каток, тощо. Батько допомагав фінансово утримувати дитину, купував йому іграшки, ігрову приставку і т.і.
Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що знає ОСОБА_2 з 2004-2005 років, вони разом приймали участі у дитячих святах, у тому числі відмічали день народження у 2009 році. Батько разом із сином у 2011 роки були на закордонному відпочинку. Матері ОСОБА_11 вона не знає, про відносини ОСОБА_11 , бабусі та дідуся їй нічого не відомо. Також, їй нічого не відомо про надання матеріальної допомоги з боку відповідача на утримання дитини.

Мотивувальна частина
застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі – Конвенція про права дитини) передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.
Аналогічні норми права містяться в законодавстві України.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
У частинах 8-10 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Постановляючи рішення судом першої інстанції було враховано тривалість не спілкування та неучасті батька у житті дитини, його ухилення від виховання та розвитку дитини.
Згідно висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області як органу опіки та пілкування №1-17-355 від 22.06.2020 року за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 щодо неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.59-60).
Суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).
Отже, вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.
Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Положенням статті 9 Конституції України передбачено, що Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в право відповідачів на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.
З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).
Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).
Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167).
Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої).
Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідачів має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.
Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини ОСОБА_16 і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8.
Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідачів, «необхідним в демократичному суспільстві», судова колегія беручи до уваги справу в цілому, буде перевіряти встановлені судом першої інстанції обставини та наведені у рішенні суду підстави, для мотивування висновків на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України).
Так, відповідачем, як батьку дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України).
Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.
Матеріалами справи не підтверджується, що відповідач має негативні характеристики за місцем проживання та за місцем роботи, що він схильний до насильства в сім`ї, у зв`язку із чим притягувався до адміністративної відповідальності за такі дії та перебуває на обліку в органах внутрішніх справ як сімейний насильник.
Матеріали справи також не містять відомостей, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності у зв`язку із вживанням алкоголю або наркотичних речовин.
Обґрунтування необхідності позбавлення відповідача батьківських прав позивачем зведені до того, що відповідач не приймає участь в його вихованні, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться життям дитини, не сплачує аліменти.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції що позбавлення батьківських прав в цьому випадку є передчасним, та вважає доцільним попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Так, під час розгляду аналогічних справ Верховний Суд у постановах від 15 квітня 2019 року у справі №522/811/16 (провадження №61-32253св18), від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17 (провадження №61-12023св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20) зробив наступний правовий висновок: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».
Доводи апеляційної скарги як на підставу для позбавлення батьківських прав про те, що відповідач не спілкується з дитиною, не допомагає їй, не цікавиться її життям, суд апеляційної інстанції не вважає достатніми для скасування рішення суду першої інстанції та позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки у справі не встановлено винної поведінки відповідача: він бажає спілкуватися з донькою, проти позбавлення батьківських прав заперечує. Пояснив, що бажає приймати участь у житті та вихованні дитини, однак не може дійти порозуміння з колишньою дружиною, з якою постійно приживає його донька.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині не спростовують.
З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав.
Посилання апелянта на те, що судом не наведено мотивів відхилення аргументів, ключових доказів та заперечень позивача щодо наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, є безпідставними.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 04.10.2022 року.

Головуючий:                                                                                                 О. В. Князюк

                  
Судді:                                                                                                         О.М. Таварткіладзе

                                                                                                                А. П. Заїкін