Постанова
Іменем України
 
09 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 639/8963/19
провадження № 61-15021св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Міністерство освіти і науки України, Державне підприємство «Харківський приладобудівний завод імені Т. Г. Шевченка», 
треті особи: Кабінет Міністрів України, Фонд державного майна України, Державний навчальний заклад «Регіональний центр професійної освіти швейного виробництва та сфери послуг Харківської області», Харківська міська рада, мешканці гуртожитку на АДРЕСА_1 : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 27 липня 2021 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до Міністерства освіти і науки України (далі - МОНУ), Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод імені Т. Г. Шевченка» (далі - 
ДП «ХПЗ ім. Т. Г. Шевченка»), треті особи: Кабінет Міністрів України (далі - КМУ), Фонд державного майна України (далі - ФДМУ), Державний навчальний заклад «Регіональний центр професійної освіти швейного виробництва та сфери послуг Харківської області» (далі - ДНЗ «Регіональний центр професійної освіти швейного виробництва та сфери послуг Харківської області»), Харківська міська рада, мешканці гуртожитку на АДРЕСА_1 - 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , 
ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , 
ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , 
ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , 
ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , 
ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , 
ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , 
ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що мешканці гуртожитку на АДРЕСА_1 втратили право на приватизацію кімнат у гуртожитку, оскільки 
з передачею гуртожитку на баланс навчального закладу - Середнього професійно-технічного училища № 30 (далі - СПТУ № 30) його статус змінено, при цьому саме юридичний статус гуртожитку, який він набув у зв`язку 
з незаконною передачею з балансу заводу (гуртожиток має статус «учнівський гуртожиток»), позбавив його мешканців можливості реалізувати своє право 
на приватизацію кімнат, в тому числі і позивача, отже актами передачі гуртожитку з балансу заводу на баланс СПТУ № 30 було значно звужено 
та порушено житлові права мешканців спірного гуртожитку. 
 
ОСОБА_1 зазначає, що передача гуртожитку була здійснена не на підставі закону, а на підставі розпорядження представника Президента України, доручення КМУ від 29 травня 1992 року № 7935/33, листа Міністра просвіти 
від 21 квітня 1992 року № 1/10-2, а також листа голови ФДМУ від 20 квітня 
1992 року № 10-1-92, які відсутні у вільному доступі та яким неможливо надати належну правову оцінку, однак які однозначно не є законодавчими актами, 
що є підставою для визнання незаконними дії щодо передачі спірного гуртожитку, з балансу заводу, що перебував у віданні Міністерства машинобудування і військово-промислового комплексу України на баланс Міністерства просвітництва (МОНУ) та визнання незаконними актів передачі спірного гуртожитку. 
 
Крім того МОНУ та ФДМУ у своїх відповідях на численні звернення та запити вказують на те, що передача гуртожитку за адресою: 
АДРЕСА_1 , з балансу Виробничого об`єднання «Завод ім. Шевченка» на баланс СПТУ № 30 відбулась на підставі постанови КМУ від 01 березня 1993 № 689 «Про передачу на баланс професійних навчально-виховних закладів будівель 
і споруд». Однак вказана постанова не містить жодних відомостей про передачу гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 
з балансу Виробничого об`єднання «Завод ім. Шевченка» на баланс СПТУ № 30. 
 
Крім того, розпорядження представника Президента України, лист Міністра просвіти від 21 квітня 1992 року №1/10-2, лист голови ФДМУ від 20 квітня 
1992 року №10-1-91, на підставі яких було передано гуртожиток 
на АДРЕСА_1 (за актами прийому-передачі від 19 листопада 
1992 року і від 29 січня 1997 року) взагалі відсутні як у органів, які їх видали, так 
і в Центральному державному архіві вищих органів влади та управління України, на зберігання якому вони були передані. 
 
Позивачка зазначає, що право власності на гуртожиток за СПТУ № 30 або Міністерством просвітництва, правонаступником якого є МОНУ, не було зареєстровано до 2015 року, у зв`язку з чим власником гуртожитку залишався завод імені Т. Г. Шевченка . Таким чином спірний гуртожиток має перебувати 
на балансі заводу імені Т. Г. Шевченка, а працівники заводу, які постійно проживали протягом останніх двадцяти-тридцяти років в ньому, мають право 
на приватизацію кімнат у гуртожитку. Право на приватизацію кімнат 
у гуртожитку виникло у 2008 році з прийняття Закону України «Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків» та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», підпадає під дію статті 1 Першого протоколу 
до Конвенції «Захист прав власності», їх можна вважати «майном» у значені цього положення, отже, незаконна передача гуртожитку є втручанням у право позивача та інших мешканців гуртожитку на мирне володіння майном. 
 
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила суд:
1)     визнати незаконними дії ДП «ХПЗ імені Т. Г. Шевченка» та СПТУ № 30 щодо передачі гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з балансу ДП «ХПЗ ім. Т. Г. Шевченка» на баланс СПТУ 
№ 30, без врахування осіб, яким ДП «ХПЗ ім. Т. Г. Шевченка» надано житло в гуртожитку;
2)     визнати незаконним акт передачі комплексу СПТУ № 30 
на вул. Селянській, буд. 84 , в частині передачі першої секції гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , затверджений 19 листопада 1992 року директором Харківського приладобудівного заводу ім. Т. Г. Шевченка та 18 листопада 1992 року директором СПТУ № 30 та акт передачі другої секції гуртожитку 
в АДРЕСА_1 , що знаходиться на балансі базового підприємства заводу ім. Т. Г. Шевченка на самостійний баланс СПТУ № 30, затверджений 29 січня 1997 року директором Харківського приладобудівного заводу ім. Т. Г. Шевченка та 10 січня 1997 року директором СПТУ № 30 міста Харкова;
3)     зобов`язати МОНУ повернути гуртожиток, розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 , у власність ДП «ХПЗ ім. Т. Г. Шевченка»;
4)     зобов`язати ДП «ХПЗ ім. Т. Г. Шевченка» передати у власність територіальної громади міста Харкова гуртожиток, розташований 
за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 грудня 2020 року позов задоволено частково. 
 
Визнано незаконним акт передачі комплексу СПТУ № 30 на вул. Селянській, 
буд. 84, в частині передачі першої секції гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , затверджений 19 листопада 1992 року директором Харківського приладобудівного заводу ім. Т. Г. Шевченка 
та 18 листопада 1992 року директором СПТУ № 30 та акт передачі другої секції гуртожитку в АДРЕСА_1 , що знаходиться на балансі базового підприємства заводу ім. Т. Г. Шевченка на самостійний баланс 
СПТУ № 30, затверджений 29 січня 1997 року директором Харківського приладобудівного заводу ім. Т. Г. Шевченка та 10 січня 1997 року директором СПТУ № 30. Зобов`язано МОНУ повернути гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на баланс ДП «Харківський приладобудівний завод ім. Т. Г. Шевченка». В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що акт передачі гуртожитку з балансу заводу ім. Т. Г. Шевченка на баланс СПТУ № 30 значно звузив та порушив житлові права ОСОБА_1 , як мешканки цього гуртожитку, зокрема, право встановлене Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на приватизацію кімнат у гуртожитку, в якому вона постійно мешкала. Прийняття КМУ рішення такої форми як «доручення» не передбачено чинним законодавством. Усі рішення з 19 листопада 1992 року до 29 січня 
1997 року (включно) КМУ приймав у формі постанов та розпоряджень. Таким чином, «доручення» КМУ від 29 травня 1992 року №7935/33 є неналежним (неофіційним) актом, на підставі якого відбулась передача гуртожитку, тому, передача спірного гуртожитку відбулася без дотримання законодавчо встановленої процедури. У зв`язку з цим наявні підстави для визнання незаконним акта передачі комплексу СПТУ № 30 на вулиці Селянській, 84 
в частині передачі першої секції гуртожитку, розташованого за адресою: 
АДРЕСА_1 та акта передачі другої секції гуртожитку; наслідком цього є необхідність повернення майна, факт передачі якого зафіксовано актом 
і визнано незаконним за відсутності для цього відповідних передбачених законом підстав. Строк позовної давності у спірних правовідносинах переривався, оскільки позивач вже зверталась до Харківського окружного адміністративного суду в 2018 році з майже аналогічними вимогами, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26 червня 2019 року частина таких вимог розглянута по суті та задоволена, однак постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року вказане рішення скасовано, провадження у справі закрито з тих підстав, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 27 липня 2021 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 грудня 2020 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено 
у повному обсязі. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд установивши, що кімнати, які займає позивачка, були передані на баланс СПТУ № 30 у листопаді 1992 року, ОСОБА_1 є користувачем цих кімнат з 1993 року, оскільки на момент передачі спірного гуртожитку на баланс Міністерства просвітництва позивач не проживала у гуртожитку, приватизація гуртожитків діючим на той час законом не була передбачена, а тому позивач 
не довела порушення своїх прав та інтересів.
 
При цьому, ОСОБА_1 з 1993 року є користувачем кімнат у першій секції гуртожитку. Натомість позовні вимоги заявлені позивачем у грудні 2019 року щодо гуртожитку у цілому. Оскільки кімнати, в яких проживає позивачка знаходяться у першій секції гуртожитку, підстав вважати порушеними її права внаслідок передачі другої секції гуртожитку на баланс СПТУ № 30 у 1997 році колегія суддів не вбачає.
 
Крім того громадяни, які проживають у гуртожитках, не наділені правом 
на звернення до суду з позовами про передачу гуртожитків у власність територіальних громад, оскільки їх право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках носить похідний характер й виникає лише після передачі гуртожитків у власність відповідної територіальної громади. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі № 264/7504/15-ц.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У вересні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, просила оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що право скаржника та інших мешканців на приватизацію кімнат
у гуртожитку, яке виникло у 2008 році з прийняттям Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист прав власності» і його можна вважати «майном» у значенні цього положення, а тому незаконна передача гуртожитку є втручанням у право скаржника та інших мешканців на мирне володіння майном.
 
Доводи інших учасників справи
 
У грудні 2021 року МОНУ подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Зазначало, що апеляційний суд обґрунтовано врахував обставини щодо неможливості порушення права мешканців гуртожитку на приватизацію, якого не існувало на момент передачі гуртожитку. 
 
У грудні 2021 року ДНЗ «Регіональний центр професійної освіти швейного виробництва та сфери послуг Харківської області» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Зазначав, що касаційна скарга є необґрунтованою та безпідставною.
 
У грудні 2021 року ДП «ХПЗ ім. Т. Г. Шевченка» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
 
Також ДП «ХПЗ ім. Т. Г. Шевченка» подало клопотання про закриття касаційного провадження на підставі статті 396 ЦПК України.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 639/8963/19, витребувано її з Жовтневого районного суду м. Харкова.

 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих 
від 16 травня 1973 року заводу імені Т. Г. Шевченка відведено земельну ділянку для будівництва комплексу професійно-технічного училища в містечку при техучилищі Жовтневого району, в тому числі для будівництва гуртожитку.
 
Заводом імені Т. Г. Шевченка збудовано дев`яти поверховий гуртожиток, 
та актом прийому в експлуатацію державною приймальною комісією закінченого будівництва приміщення цивільно-громадянського призначення 
від 30 червня 1978 року гуртожиток на 537 місць - дев`ятиповерхова будівля 
за адресою: АДРЕСА_1 введено в експлуатацію.
 
Згідно з актом передачі комплексу СПТУ № 30 на вул. Селянській, що знаходився на балансі заводу імені Т. Г. Шевченка на самостійний баланс СПТУ № 30, затвердженого 19 листопада 1992 року директором Харківського приладобудівельного заводу ім. Т. Г. Шевченка та 18 листопада 1992 року директором СПТУ № 30, заводом імені Т. Г. Шевченка передано на самостійний баланс СПТУ № 30 першу секцію гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до акта передачі другої секції гуртожитку на вул. Селянській, 25, 
що знаходився на балансі базового підприємства заводу імені Т. Г. Шевченка, затвердженого директором ДП «ХПЗ ім. Т. Г. Шевченка» 09 січня 1997 року 
та директором СПТУ № 30 10 січня 1997 року, друга секція гуртожитку передана на баланс СПТУ № 30. 
 
Зміст обох актів свідчить про те, що вони складені на підставі: розпорядження представника президента України, доручення КМУ від 29 травня 1992 року 
№ 7935/33, листа Міністра просвіти від 21 квітня 1992 року № 1/10-2, листа голови ФДМУ від 20 квітня 1992 року № 10-1-91 та фіксують факт передачі двох секцій гуртожитку з балансу заводу ім. Т. Г. Шевченка, що перебував у віданні Міністерства машинобудування і військово-промислового комплексу України 
на баланс Міністерства просвітництва.
 
У 2003 році за підтримки адміністрації СПТУ № 30 мешканці гуртожитку звернулися до Жовтневого районного суду м. Харкова з проханням визнати проживання мешканців гуртожитку законним на підставі ордерів, які були надані їм при заселенні в гуртожиток підприємством. Суд задовольнив вказані позови
і надав змогу всім мешканцям зареєструвати своє місце проживання 
в гуртожитку. Після набрання рішеннями суду законної сили мешканцям гуртожитку були видані ордера.
 
У тому числі рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 травня 
2004 року у справі № 2-2115/2004, що набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_1 , встановлено факт постійного проживання з 1993 року ОСОБА_1 в кімнатах № НОМЕР_1, НОМЕР_2, 
НОМЕР_3 буд. АДРЕСА_8 . Визнано за ОСОБА_1 право користування житловими приміщеннями в кімнатах НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 на АДРЕСА_1 . Зобов`язано адміністрацію професійно-технічного училища № 30 м. Харкова видати ОСОБА_1 ордер на житлові приміщення № НОМЕР_1 , НОМЕР_2, НОМЕР_3 
на АДРЕСА_1 . Зобов`язано відділення з питань громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВХМУ УМВСУ 
в Харківській області провести реєстрацію проживання ОСОБА_1 
за адресою: квартира НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 на АДРЕСА_8 . 
 
Харківським професійним машинобудівним ліцеєм 23 квітня 2004 року 
в м. Харків видано ордер № 56 ОСОБА_1 , яка працює на заводі 
ім. Т. Г. Шевченка для зайняття з сім`єю із двох осіб житлової площі в гуртожитку на АДРЕСА_1 кімнати НОМЕР_1, НОМЕР_2 розміром 42,0 м.
 
Згідно з копією паспорта ОСОБА_1 з 22 травня 1985 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , а з 30 червня 2004 року знята 
з реєстрації за вказаною адресою і 03 липня 2004 року зареєстрована 
за адресою: АДРЕСА_1 , кімнати № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 м. Харків.
 
19 грудня 2005 року на сумісному засіданні адміністрації ліцею 
та профспілкового комітету вирішено виключити з числа гуртожитку (Харківський Професіональний машинобудівний ліцей) будинок (приміщень) 
АДРЕСА_8, закріпити за мешканцями цього будинку займану ними площу, просити міськвиконком затвердити прийняте рішення.
 
Листом Начальника відділення державного пожежного нагляду управління 
з питань наглядово-профілактичної діяльності Головного управління Міністерства надзвичайних ситуацій України в Харківській області від 24 квітня 2007 року та висновком державної санітарно-епідеміологічної експертизи 
від 22 травня 2007 року повідомлено про відсутність заперечень з приводу зміни статусу гуртожитку на АДРЕСА_1 на житловий будинок. 
 
Відповідно до наказу Міністерства освіти та науки України «Про реорганізацію професійно-технічних навчальних закладів Харківської області, зміну типу 
і назви Харківського професійного ліцею швейного і хутрового виробництва» 
від 07 жовтня 2016 року № 1217 майновий комплекс Харківського професійного машинобудівного ліцею (м. Харків, вул. Селянська, 84) згідно передавального акта від 28 листопада 2016 року передано на баланс Харківського професійного ліцею швейного і хутрового виробництва (м. Харків, проспект Любові Малої, 30), в тому числі дев`яти поверхову будівлю літ. «А-9» «гуртожиток» 
на АДРЕСА_1 .
 
Харківський професійний ліцей швейного і хутрового виробництва, відповідно 
до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 24 липня 2017 року, змінив тип 
і назву на ДНЗ «Регіональний центр професійної освіти швейного виробництва 
та сфери послуг Харківської області».
 
Відповідно до «Опису документів, що надаються юридичною особою державному реєстратору для проведення реєстраційної дії «Державна реєстрація припинення юридичної особи»» в результаті реорганізації Харківський професійний машинобудівний ліцей припинив діяльність шляхом реорганізації.
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 
та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 жовтня 2017 року будівля літ «А-9» (гуртожиток), об`єкт житлової нерухомості, опис об`єкта: самовільно перебудовано приміщення: 
2-го поверху № 3; 7; 12; 21; 31; 39;44; 3-го поверху № 3; 7; 8; 13; 18; 23; 33; 36; 40; 46; 48; 53; 54; 4-го поверху № 26; 31; 39; 44; 52; 54-58; 5-го поверху № 5; 8; 14; частина 16; 18; 20; 25; 26; частина 28; З0; 32-36; 41; 47; 53; 55; 56; 58; 60; 61; 65; 66; 
6-го поверху № 3; 16; 17; 23; 27; 36; 38; 40; 53; 55; 56; 7-го поверху № 4; 7; 13; 14; 15; 20; 25; 27; 29; З0; 33; 36; 47; 55; 8-го поверху № 8; 10; 13; 18; 21; 24; 25; 26; 28; 33; 36; 38; 44-48; 50; 51, 56; 59; 60; 9 поверху № 5, 17, 13; 18; 19; 21; 23; 25; 27; 28; 29; З0; 33; 37; 39; 41; 44; 46; 47; 54; 56; 57, адреса: АДРЕСА_1 , належить 
на праві державної власності МОНУ на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер 34555515, видане 05 березня 2015 року видавник - реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції Харківської області, підстава - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 19476553 від 19 лютого 2015 року Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України м. Київ. 11 жовтня 2017 року зареєстровано інше речове право підстава - наказ, серія та номер 1271, виданий 11 вересня 2017 року, видавник МОНУ - зареєстровано право оперативного управління - правокористувач ДНЗ «Регіональний центр професійної освіти професійної освіти швейного виробництва та сфери послуг» Харківської області, що також підтверджено копією наказу від 11 вересня 2017 року № 1271 
з додатком (перелік нерухомого державного майна).

 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. 
 
Кімнати у гуртожитках Закон відніс до об`єктів державного житлового фонду, які не підлягали приватизації у встановленому ним порядку (частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
 
На виконання Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» постановою Кабінету Міністрів України від 6 листопада 1995 року № 891 затверджено Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій. 
 
Відповідно до пункту 2 цього Положення передачі у комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду (крім гуртожитків). 
 
Зміни до вказаного пункту щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитків, внесені 26 травня 2004 року постановою Кабінету Міністрів України № 695. 
 
Відповідні зміни до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», згідно з якими гуртожитки включено до об`єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації, внесені Законом України «Про внесення змін 
до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках» від 03 березня 2005 року № 2453-ІV.
 
З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, 
що на час передачі спірного гуртожитку до СПТУ № 30 (1992 та 1997 рр.) позивач, як наймачі кімнат у даному гуртожитку, не мала права на їх приватизацію, а сама будівля гуртожитку не підлягала передачі у комунальну власність відповідної місцевої ради. 
 
Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», на який посилається позивач, було прийнято 04 вересня 2008 року та набрав чинності 01 січня 2009 року, тобто через 16 років після передачі першої секції гуртожитку.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має прав на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Указана стаття визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність 
у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права 
є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права 
із застосуванням відповідного способу захисту. 
 
Оскільки на момент передачі спірного гуртожитку на баланс Міністерства просвітництва позивач не проживала у гуртожитку, також приватизація гуртожитків діючим на той час законом не була передбачена, тому позивач 
не мала права на приватизацію зайнятих нею кімнат, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність порушення прав та інтересів позивача видачею оспорюваних актів щодо передачі секцій гуртожитку 
в АДРЕСА_1 СПТУ № 30 . 
 
Крім того, без згоди власника гуртожитку, як вбачається з частини третьої статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», його передача у власність територіальної громади можлива, однак лише за рішенням суду у випадку, якщо вона відбувається у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. При цьому з позовом має звертатися відповідна міська рада, якою було прийнято рішення про прийняття в комунальну власність гуртожитку, оскільки реалізація останнього покладає певні зобов`язання, в тому числі й фінансового характеру.
 
За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що право скаржника та інших мешканців на приватизацію кімнат у гуртожитку, яке виникло у 2008 році 
з прийняттям Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист прав власності» і його можна вважати «майном» у значенні цього положення, а тому незаконна передача гуртожитку є втручанням у право скаржника та інших мешканців на мирне володіння майном не заслуговують 
на увагу, оскільки таке право може виникнути у неї в майбутньому за умови передачі гуртожитку у комунальну власність територіальної громади та у випадку прийняття місцевою радою рішення про дозвіл на приватизацію житлових приміщень.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, 
не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються 
на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Щодо клопотання про закриття касаційного провадження 
 
Відповідно до статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: 1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, 
за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися 
до касаційної скарги; 2) після відкриття касаційного провадження виявилося, 
що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою 
з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи 
не вирішувалося; 4) після відкриття касаційного провадження виявилося, 
що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом; 5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду 
та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
 
Оскільки ДП «ХПЗ ім. Т. Г. Шевченка» не наведено підстав, передбачених статтею 396 ЦПК України, для закриття касаційного провадження, у задоволенні його клопотання слід відмовити.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
 
Керуючись статтями 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 27 липня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                                        В. М. Коротун
 
                                                                                                                        М. Є. Червинська