Постанова
Іменем України
 
10 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 761/20766/20
провадження № 61-18861св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне агентство резерву України,
треті особи: Український державний науково-дослідний інститут «Ресурс», Профспілка працівників системи держрезерву України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня           2021 року у складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду  від 19 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Желепа О. В., Кравець В. А.,             Мазурик О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного агентства резерву України (далі також Держрезерв), третя особа - Український державний науково-дослідний інститут «Ресурс», в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Державного агентства резерву України від 01 липня 2020 року № 200-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ Державного агентства резерву України від 01 липня 2020 року № 199-к «Про виконання рішення суду»                     в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді генерального директора Українського науково-дослідчого інституту «Ресурс» з 17 листопада 2017 року, строк дії контракту від 15 листопада 2012 року № 52/12 до 14 листопада 2017 року; поновити                   ОСОБА_1 на посаді генерального директора Українського науково-дослідчого інституту «Ресурс» з 15 листопада 2017 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням індексації з 06 лютого 2018 року до 31 травня 2021 року в розмірі 196 784,65 грн.
Позов обґрунтовано тим, що 15 листопада 2012 року між сторонами укладений контракт № 52/12, за яким позивача призначено на посаду генерального директора Українського науково-дослідчого інституту «Ресурс», терміном на п`ять років                      з 15 листопада 2012 року до14 листопада 2017 року.
Наказом Державного агентства резерву України від 17 листопада 2015 року № 206-к  ОСОБА_1 звільнено з 17 листопада 2015 року з посади за пунктом 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), дію контракту від 15 листопада 2012 року № 52/12 припинено 17 листопада 2015 року.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у справі № 761/39331/15-ц визнано незаконним наказ Державного агентства резерву України від 17 листопада 2015 року № 206-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження». Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження. Поновлено ОСОБА_1 на посаді генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада                  2015 року.
23 жовтня 2017 року відкрито виконавче провадження № 54977954 з примусового виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, яке 07 лютого 2018 року закінчено в зв`язку з неможливістю виконання рішення суду без участі боржника, до СУ ГУНП у м. Києві направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.
На виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня           2017 року у справі № 761/39331/15-ц відповідач видав наказ від 01 липня 2020 року № 199-к «Про виконання рішення суду», за яким скасовано наказ Державного агентства резерву України від 17 листопада 2015 року № 206-к, поновлено                ОСОБА_1 на посаді генерального директора Українського науково-дослідчого інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року на строк дії контракту від 15 листопада 2012 року № 52/12 до 14 листопада 2017 року.
Крім цього, 01 липня 2020 року Державне агентство резерву України видало наказ № 200-к про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Українського науково-дослідчого інституту «Ресурс» на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
Позивач вважав вказані накази незаконними, оскільки станом на 14 листопада            2017 року (день закінчення контракту) рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у справі № 761/39331/15-ц виконано не було. При поновленні ОСОБА_1 на посаді після 14 листопада 2017 року контракт з ОСОБА_1 є чинним та продовженим на невизначений строк. Звертав увагу, що ОСОБА_1 неправомірно звільнено з 14 листопада 2017 року шляхом видання наказу 01 липня 2020 року.
Крім цього, позивач зазначав, що він має право на виплату середнього заробітку за час невиконання рішення суду.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2018 року у справі № 761/4064/18 стягнуто з Державного агентства резерву України на користь     ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 травня 2017 року до 05 лютого 2018 року у сумі 43 306,90 грн.
З урахуванням уточненого розрахунку сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 196 784,65 грн, який обчислено за період з 06 лютого 2018 року до 31 травня 2021 року за 827 робочих дні.
З урахуванням зазначеного позивач просив задовольнити його позовні вимоги.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2021 року залучено Профспілку працівників системи держрезерву України як третю особу, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, до участі у справі.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 кошти середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період               з 06 лютого 2018 року до 01 липня 2020 року у розмірі 142 294,10 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі відмовлено. Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь держави судовий збір у розмірі 1 422,94 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, оскільки поновлення ОСОБА_1 на посаді на строк дії контракту                        від 15 листопада 2012 року № 52/12 до 14 листопада 2017 року та звільнення його відповідно до положень пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії контракту, є, на думку суду, такими, що відповідають вимогам закону, ураховуючи те, що трудовий договір від 15 листопада 2012 року № 68 у формі контракту носить строковий характер, та положення пункту 2.5 контракту, за яким орган управління майном звільняє керівника у разі закінчення контракту, підстав, які виключають можливість звільнення ОСОБА_1 згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, не установлено.
Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість стягнення з Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 лютого 2018 року до 01 липня 2020 року у розмірі 142 294,10 грн на підставі установленої рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2018 року у справі № 761/4064/18 середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 237,95 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Апеляційний суд зазначив, що, розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним у справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і відповідно з вимогами закону дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення середнього заробітку, про що ухвалив відповідне рішення, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У листопаді 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року (у січні 2022 року - касаційну скаргу у новій редакції на виконання ухвал Верховного Суду від 02 грудня 2021 року та від 24 грудня 2021 року) у справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач просить скасувати постанову апеляційного суду та частково рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
 
У касаційній скарзі у новій редакції, посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), заявник зазначає про необхідність формування практики застосування статті 58 Конституції України щодо дії законодавства України у часі              в аспекті звільнення позивача із визначенням дати звільнення раніше, аніж датовано наказ про звільнення.
 
У своїй касаційній скарзі заявник також вказує, що з моменту набуття судовим рішенням щодо поновлення на роботі ОСОБА_1 законної сили (16 травня               2017 року) та до його виконання (01 липня 2020 року) Держрезерв припинення трудових відносин із позивачем не вимагав, відповідно контракт із заявником                  є чинним на день поновлення на роботі (01 липня 2020 року), таким, що є відповідно до статті 391 КЗпП України продовженим на невизначений строк і має вид трудового договору із невизначеним строком. За умови виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року, яке набрало законної сили, поновлення ОСОБА_1 на посаді до 14 листопада 2017 року, до закінчення і в день закінчення терміну дії контракту № 52/12 Держрезерв мав право звільнити             ОСОБА_1 з посади у зв`язку із закінченням терміну дії контракту. Але до                      14 листопада 2017 року Держрезерв не поновив заявника на посаді, чим порушив вимоги пункту 9 статті 129 Конституції України щодо обов`язковості виконання судового рішення. Отже, при поновленні на посаді після 14 листопада 2017 року контракт ОСОБА_1 з Держрезервом є діючим, так як він не був розірваний і має невизначений строк.
 
Також заявник зазначає, що суди при ухваленні оскаржуваних рішень неправильно послались на постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 607/18964/18, так як обставини у наведеній справі не є аналогічними обставинам цієї справи.
 
Обов`язкові дії щодо виключення записів, пов`язаних із незаконним звільненням заявника, із кадрових документів в день поновлення ОСОБА_1 роботодавець не вчинив, не розрахував та не виплатив компенсацію за час вимушеного прогулу із врахуванням частково виплачених компенсацій та не допустив заявника до фактичного виконання службових обов`язків.
 
Окрім цього, т.в.о. голови Державного агентства резерву України М. Барабаш, підписавши наказ від 01 липня 2020 року № 200-к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади 14 листопада 2017 року (термін видачі наказу про звільнення майже на 3 роки пізніше ніж дата самого звільнення згідно з цим наказом) фактично порушив норми Конституції України щодо дії законодавства України в часі. Суди попередніх інстанцій у своїх рішеннях взагалі не зазначили висновків щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо видачі наказу про звільнення майже на 3 роки пізніше ніж дата самого звільнення згідно з таким наказом.
 
Держрезерв, виплативши 43 306,90 грн ОСОБА_1 , не оскаржував в суді незаконність цієї виплати, фактично тим самим визнавши той факт, що трудові відносини із позивачем тривають після закінчення контракту 14 листопада 2017 року, а сам контракт є продовженим на невизначений строк. Водночас наказ Держрезерву від 01 липня 2020 року № 200-к, згідно з яким звільнення з посади відбулося у зв`язку із закінченням дії контракту, суперечить цьому.
 
Також заявник наголошує, що його незаконно звільнено за відсутності погодження Вченої ради та колективу наукових працівників та за відсутності згоди профспілкового органу, незважаючи на те, що ОСОБА_1 є членом Профспілки працівників системи Держрезерву України. Додатково роботодавцем були порушені статті 24, 31, частина п`ята статті 235 КЗпП України, Закон України «Про виконавче провадження», так як ОСОБА_1 фактично не був допущений до виконання попередніх інстанцій обов`язків генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс», тому наказ від 01 липня 2020 року № 200-к               є незаконним і таким, що підлягає скасуванню. 
 
Відзиви на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року (з урахуванням ухвал Верховного Суду від 02 грудня 2021 року та від 24 грудня 2021 року про надання строку для усунення недоліків та продовження строку для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема надання нової редакції касаційної скарги) відкрито касаційне провадження                      у справі (з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 761/20766/20 із Шевченківського районного суду м. Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У червні 2022 року матеріали справи № 761/20766/20 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,                є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексумежах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд                у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди попередніх інстанційвстановили, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у справі № 761/39331/15-ц визнано незаконним наказ Державного агентства резерву України від 17 листопада 2015 року № 206-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження». Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження. Поновлено ОСОБА_1 на посаді генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року. Стягнуто із Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 109 457,00 грн (сума зазначена без утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів), з індексацією, та судові витрати, пов`язані із розглядом справи, у розмірі 487,20 грн. Стягнуто із Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 231,89 грн та судові витрати, пов`язані із розглядом справи, у розмірі 487,20 грн. Стягнуто із Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» користь держави судовий збір                у розмірі 1 094,57 грн Допущено негайне виконання рішення суду в частині щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року та в частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць.
 
На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня                    2017 року у справі № 761/39331/15-ц встановлені наступні обставини.
 
15 листопада 2012 року між Державним агентством резерву України та                   ОСОБА_1 укладений контракт № 52/12, згідно з яким ОСОБА_1 призначається на посаду генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження терміном на п`ять років з 15 листопада  2012 року до 14 листопада 2017 року.
 
Згідно з пунктом 1.1 контракту керівник зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію установи здійснювати поточне управління (керівництво) установою, забезпечувати ефективне використання і збереження закріпленого за управлінням державного майна, своєчасне виконання завдань з накопичення (приймання), розміщення, освіження (поновлення), відпуску матеріальних цінностей державного резерву та їх кількісне і якісне зберігання, а також забезпечувати вирішення наукових та науково-дослідних питань як наукового підґрунтя реалізації державної політики у сфері державного резерву, а орган управління майном зобов`язується створити належні умови для установи праці керівника.
 
Пунктом 2.5 контракту передбачено, що орган управління майном звільняє керівника у разі закінчення контракту, достроково за вимогою керівника, а також з ініціативи органу управління майном у випадку порушень законодавства, статуту установи та умов контракту - за попереднім погодженням Вченої ради та колективу наукових працівників УкрНДІНанобіотехнологій.
 
Відповідно до підпункту 2.5.1 контракту орган управління майном має право вимагати від керівника достроковий звіт про його дії, якщо останній допустив невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків щодо управління (керівництва) Установою та розпорядження її майном, відстороняти Керівника від виконання обов`язків на період проведення ревізій фінансово-господарської діяльності установи і службових розслідувань.
 
За пунктом 5.3 контракту керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи органу управління майном до закінчення терміну його дії за попереднім погодженням Вченої ради та колективу наукових працівників УкрНДІНанобіотехнологій у разі, зокрема, систематичного невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього цим контрактом, одноразового грубого порушення керівником законодавства чи зобов`язань, передбачених контрактом, в результаті чого для установи настали значні негативні наслідки, систематичне (більше двох разів) ігнорування керівником вимог нормативно-правових актів з питань техніки безпеки, охорони праці, пожежної безпеки тощо.
 
Контракт від 15 листопада 2012 року № 52/12 з ОСОБА_1 був укладений терміном на п`ять років з 15 листопада 2012 року до 14 листопада 2017 року.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2018 року у справі № 761/4064/18 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 237,95 грн.
 
Згідно з наказом Державного агентства резерву України від 01 липня 2020 року № 199-к на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва                      від 16 травня 2017 року у справі № 761/39331/15-ц скасовано наказ Державного агентства резерву України від 17 листопада 2015 року № 206-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження», поновлено ОСОБА_1 на посаді генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року на строк дії контракту від 15 листопада 2012 року № 52/12 до 14 листопада 2017 року.
 
Судове рішення про поновлення позивача на посаді прийнято 16 травня 2017 року, проте фактичне його виконання відбулось із прийняттям наказу від 01 липня         2020 року за № 199-к.
 
Наказом Державного агентства резерву України від 01 липня 2020 року № 200-к звільнено ОСОБА_1 з посади генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» 14 листопада 2017 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
Нормативно-правове обґрунтування
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України).
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема підстави, що передбачені контрактом.
Вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України (з передбачених контрактом підстав), суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті про його розірвання.
Відповідно до статті 235 КЗпП України працівник, звільнений без законної підстави, повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Стаття 23 КЗпП України визначає, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) укладеним на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Особливою формою трудового договору є контракт, у якому умови, у тому числі щодо строку його дії, встановлюються за угодою сторін.
Закінчення строку дії контракту є підставою для припинення трудових відносин (стаття 36 КЗпП України).
Таким чином, підписуючи строковий трудовий договір, працівник надає згоду на роботу на певній посаді на визначений строк і погоджується на припинення такого договору після закінчення строку, на який його укладено.
Вирішуючи питання про поновлення працівника, який працював за строковим трудовим договором, необхідно враховувати відсутність підстав для поновлення на роботі такого працівника у разі, якщо на момент ухвалення судом рішення у справі строк трудового договору закінчився. У такому разі суд може змінити дату звільнення на пізнішу - ту, що відповідає даті закінчення трудового договору, а також формулювання підстави звільнення - на пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору).
Стаття 235 КЗпП України визначає, що працівнику, звільненому без законної підстави, виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Обчислення середньої заробітної плати працівника за час вимушеного прогулу здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Відповідно до пункту 2 зазначеного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки трудовий договір від 15 листопада                2012 року № 68 у формі контракту між Державним агентством резерву України та ОСОБА_1 мав строковий характер (був укладений на строк з 15 листопада            2012 року до 14 листопада 2017 року), відповідно до пункту 2.5 контракту орган управління майном звільняє керівника у випадку закінчення контракту, отже звільнення позивача з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії контракту є таким, що відповідає вимогам закону.
 
У свою чергу, оскільки для продовження дії трудового договору, укладеного на певний строк, вимагається волевиявлення на продовження трудових відносин як роботодавця, так і працівника, у цій справі сторони визначені контрактом дії не вчинили і згоди щодо продовження його дії чи переукладення на новий строк не дійшли, а судове рішення не може замінювати визначену контрактом                                        процедуру, правові підстави для поновлення позивача на роботі за встановлених обставин відсутні.
 
З урахуванням зазначеного, доводи заявника про те, що його контракт із Держрезервом є діючим та має невизначений строк, не підтвердились.
 
Видання Державним агентством резерву України наказу від 01 липня 2020 року № 199-к свідчить про виконання рішення суду(Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у справі № 761/39331/15-ц про скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді генерального директораУкраїнського державного науково-дослідного інституту «Ресурс»), проте не свідчить про продовження контракту на невизначений строк. Разом з тим поновлення Держрезервом ОСОБА_1 на роботі тільки в липні 2020 року може бути підставою для притягнення відповідача до відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду.
 
Апеляційний суд правильно зазначив на такі аргументи позивача з приводу неврахування судом того факту, що звільнення позивача за закінченням строку дії контракту відбулося через три роки, коли такий строк уже сплинув, правового значення у цій справі не мають, оскільки права позивача у зв`язку з невиконанням рішення про поновлення на роботі протягом трьох років були захищені у спосіб стягнення середнього заробітку за цей період. Водночас вказана обставина не може бути підставою для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі, з чим колегія суддів Верховного Суду погоджується.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України), тому відхиляються доводи в касаційній скарзі на те, що звільнення позивача відбулось без погодження Вченої ради та колективу наукових працівників та за відсутності згоди профспілкового органу, на що позивач не посилався в своїй позовній заяві та це не було предметом дослідження в суді першої інстанції. Зазначені доводи також були предметом дослідження апеляційним судом, так як зазначались в апеляційній скарзі, який надав їм належну правову оцінку, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
 
Посилання судів при прийнятті оскаржуваних рішень на постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 607/18964/18 не може бути підставою для їх скасування, оскільки у ній вказано, що чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. Укладення контракту на певний строк, з урахуванням частини третьої статті 21 КЗпП України, регулюється частиною другою статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовженні строку його дії застосування частини другої статті 391 КЗпП України. Ураховуючи установлені судами фактичні обставини у цій справі, посилання судів на наведену постанову Верховного Суду є виправданим та обумовлено нормативно-правовим регулюванням спірних правовідносин.
 
Сплата позивачу Держрезервом 43 306,90 грн стосується виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2018 року у справі № 761/4064/18 про стягнення з Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17 травня 2017 року до 05 лютого 2018 року, тому посилання заявника на таку виплату як підставу визнання продовження трудових відносин сторін не є обґрунтованим.
 
Твердження заявника про те, що суди не зазначили висновків щодо видачі наказу про звільнення майже на три роки пізніше ніж дата самого звільнення згідно з таким наказом, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.
 
Посилання заявника на необхідність формування практики застосування статті 58 Конституції України щодо дії законодавства України у часі в аспекті звільнення позивача із визначенням дати звільнення раніше, аніж датовано наказ про звільнення, відхиляються, оскільки позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України (так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня                1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року                    № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом), а Верховний Суд неодноразово застосував статтю 58 Конституції України в трудових спорах, зокрема: у постанові  від 07 листопада 2018 року у справі № 641/9331/16-ц (провадження № 61-18050св18), від 30 травня 2019 року у справі № 759/3880/17 (провадження № 61-30806св18),                від 11 січня 2020 року у справі № 645/4920/16-ц (провадження № 61-3158св19),                 від 05 листопада 2020 року у справі № 644/6755/17 (провадження № 61-8757св19).
 
Касаційна скарга позивача (як і апеляційна скарга, про що зазначено в тексті мотивувальної частини постанови апеляційного суду та підтверджується матеріалами справи) не містить доводів щодо незаконності рішення суду першої інстанції про визначення суми середнього заробітку, яка стягнута судом на його користь за час невиконання рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі, тому колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав для його зміни чи скасування в цій частині.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями чи з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку позивача, підтверджує обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	       	
 	С. О. Погрібний	
 	       	
 	О. В. Ступак