ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

20 жовтня 2022 року 	м.Суми	

Справа №591/1119/19 
Номер провадження 22-ц/816/870/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Рунова В. Ю. 
з участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,                                              
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у  порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 лютого 2022 року, в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене в м. Суми, повний текст якого складено 22 лютого 2022 року, 
                                                                    
                                                   в с т а н о в и в:  

21 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою. 
Свої вимоги мотивувала тим, що 15 жовтня 2010 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого, відповідач взяв у неї в борг грошові кошти у розмірі 1500 доларів США під 20% річних строком на 12 місяців, про що власноручно написав розписку. 15 листопада 2013 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого відповідач взяв у позивачки в борг 1700 доларів США і 300 Євро під 30% річних. 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 обов`язку щодо добровільного повернення коштів, ухиленням від обговорення питання повернення боргу, ухиленням від спілкування,  вона направляла йому листи на адреси його можливого місцезнаходження, які повернулися без вручення через відмову отримання у поштовому відділенні, просила суд стягнути з ОСОБА_2 борг з відсотками в загальному розмірі 8310 доларів США та 765 Євро, судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 лютого 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, процентів від суми позики відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача на її користь суму боргу 1500 доларів США + 2% річних від суми боргу саном на день ухвалення остаточного судового рішення, а також 1700 доларів США і 300 Євро + 30% річних від суми боргу на день ухвалення остаточного судового рішення, в також стягнути на її користь усі судові витрати по справі. 
Вказує, що на підтвердження позовних вимог позивачем надано належні письмові докази і відповідач зобов`язаний виконати зобов`язання щодо повернення їй суми грошових коштів, обумовлених у відповідних боргових розписках та обумовлених сторонами відсотків за користування грошовими коштами. 
Категорично не погоджується з тим, що за встановлених судом обставин не повернення ОСОБА_2 боргу за борговими розписками, їй повністю відмовлено у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Доводить, що при укладенні 15 листопада 2013 року другого договору позики вони погодили, що вся сума боргу (за обома розписками) з процентами повертається на її першу вимогу, а тому позика має бути повернута згідно вимог ст. 1049 ЦК України. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що перші претензії про повернення грошових коштів у неї виникли у 2014-2015 роках, оскільки з проханням про повернення боргу у повному обсязі вона звернулася до відповідача у жовтні 2016 році, коли вирішила придбати квартиру для дочки. Зазначає, що без визначення конкретної дати повернення боргу, нею не пропущено строк позовної давності, а проценти за користування позикою підлягають стягненню по день ухвалення остаточного рішення суду. 
Вважає, що поведінка відповідача, який уникав спілкування, ховався від неї, заблокував її номер телефону, свідчить про визнання ним боргу та є перериванням перебігу позовної давності. 
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Гаврилюк Н.М., яка підтримала апеляційну скаргу, заперечення ОСОБА_2 щодо скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 15 жовтня 2010 року ОСОБА_1 , уклавши з ОСОБА_2 договір позики, передала остатньому 1500 доларів США строком на 12 місяців під  20% процентів річних, про що ним складена розписка (т. 1, а.с. 62).
Відповідно до розписки від 15 листопада 2013 року ОСОБА_2 отримав у позику від гр. ОСОБА_3 1700 доларів США і 300 євро під 30% річних (т. 1, а.с. 63).
11 лютого 2022 року ОСОБА_2 подав суду заяву, в якій просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. У заяві вказував на те, що ним було написано 2 розписки про взяття в борг певної суми. Одна розписка датована 2010 роком, друга – 2013 роком. Претензії по вказаним розпискам виникли у 2017-2018 роках. Тому вважає, що трирічний строк позовної давності позивачкою пропущений, та просив суд врахувати дану обставину (т. 2, а.с. 6).
Встановивши, що сторонами не заперечується факт укладення договорів позики від  15 жовтня 2010 року та від 15 листопада 2013 року, за відсутності доказів підтвердження повернення коштів у строк, обумовлений у першій борговій розписці – протягом 12 місяців, та не повернення боргу за другою розпискою , знаходженням оригіналів розписок у позивача, що згідно з положеннями ст. 545 ЦК України свідчить про не виконання боржником зобов`язання по поверненню коштів, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у ОСОБА_2 боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 .  
При цьому, суд дійшов висновку, що звернувшись до суду з позовом 21 лютого 2019 року про стягнення боргу за розписками, строк повернення якого було визначено: за розпискою від 15 жовтня 2010 року – 12 місяців, тобто до 16 жовтня 2011 року, за розпискою від 15 листопада 2013 року – без визначення строку виконання зобов`язання, а пред`явлення вимог про повернення боргу за другою розпискою було у 2014 - 2015 роках, тому ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності і у зв`язку із подачею відповідачем заяви про застосування строку позовної давності позов задоволенню не підлягає.
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.
Так, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною другою ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ст. 1050 ЦК України, за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.
Частиною першою ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Зміст наведених норм у сукупності свідчить про те, що прийняття виконання позикового зобов`язання підлягає документальному оформленню та має підтверджуватися відповідною розпискою позикодавця про одержання суми погашення боргу за позикою або розпискою про неможливість повернути борговий документ. При цьому, відповідна розписка видається кредитором на вимогу боржника та залишається у боржника.
На підставі зазначеного, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що всупереч вимогам  ст. ст. 12, 81 ПУК України відповідачем не надано суду належних доказів виконання боргового зобов`язання перед позивачем за договором позики від 15 жовтня 2010 року та за договором позики від 15 листопада 2013 року.
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Відповідно до ч. ч.  3-5 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Враховуючи, що у наданій розписці від 15 жовтня 2010 року вказано строк повернення відповідачем боргу протягом 12 місяців – до 16 жовтня 2011 року, перебіг строку позовної давності щодо стягнення боргу за цим договором розпочався з 17 жовтня 2011 року та сплив 17 жовтня 2014 року. Обов`язок з повернення боргу за другою розпискою від 15 листопада 2013 року виник у відповідача протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги, яку з її слів було пред`явлено у 2014 - 2015 році, тобто, трирічний строк позовної давності за договором від 15 листопада 2013 року сплив у листопаді 2018 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася лише 21 лютого 2019 року, з пропуском визначеного ст. 261 ЦК України строку позовної давності, тому, за наявності клопотання відповідача про застосування строку позовної давності (т. 2, а.с. 6), суд першої інстанції обґрунтовано застосував строк позовної давності та відмовив у задоволенні позову з цієї підстави.
Європейський суд з прав людини зазначив, що навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну.
До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.
З клопотанням визнати поважними причини пропуску позовної давності позивач до суду не зверталась, а суд за власною ініціативою не вправі вирішувати це питання з огляду на положення ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства.
З огляду на досліджені судом першої інстанції докази, яким надано належну оцінку, посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не правильно встановив час пред`явлення позивачем до відповідача першої вимоги про повернення боргу за борговими розписками, колегія суддів вважає безпідставними.
Надані позивачем документи про набуття у 2016 році ОСОБА_4 у власність квартири, не є доказом пред`явлення позивачем ОСОБА_1 вимоги до відповідача про повернення боргу саме у 2016 році.
Із вище викладеного слідує, що суд першої інстанції правильно визначився із наявністю підстав для застосування строку позовної давності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові з цих підстав. 
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.  
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367-369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд   

                                                  п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 лютого 2022 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий -  	О. Ю. Кононенко	

Судді:                                                                                        О. І. Собина 

                                                                                                   В. Ю. Рунов