ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 225/3346/21
провадження № 51-26км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника (в режимі відеоконференції)          ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 – ОСОБА_6 на вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 07 липня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, постановлені у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021052220000256, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Торецька Донецької області, проживаючого в тому АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу – за вироком Дзержинського міського суду Донецької області від 14 грудня 2015 року за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК України), на підставі ст. 71 КК, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільненого 14 травня 2019 року по відбуттю строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дзержинського міського суду Донецької області від 07 липня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 297 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за обставин, установлених судом та детально наведених у вироку, 24 квітня 2021 року в період з 08:00 до 16:00 (більш точного часу не встановлено), перебуваючи на території кладовища «Старе», розташованого навпроти вул. Качалова в м. Торецьку Донецької області, керуючись корисливим мотивом, вчинив наругу над могилою, а саме за допомогою фізичної сили демонтував та самостійно виніс за межі кладовища дві металеві труби з металевими пластинами на кінцях, чим завдав потерпілій ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 466,64 грн.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 05 жовтня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишив без змін.
Вимоги касаційних скарг і доводи осіб, які їх подали, та заперечення інших учасників провадження 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій свого підзахисного, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити постановлені у кримінальному провадженні судові рішення і звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання із застосуванням статей 75, 76 КК.
Суть доводів касаційної скарги захисника зводиться до вказівок на те, що суди попередніх інстанцій без урахування пом`якшуючих обставин призначили його підзахисному суворе покарання.
Так, на думку ОСОБА_6 , поза увагою судів залишилися повне визнання ОСОБА_7 своєї вини, надання правдивих показань, позиція потерпілої, яка не наполягала на призначенні засудженому суворого покарання та не мала до нього ніяких претензій.
Також, як зазначає захисник, суди не враховували того, що ОСОБА_7 повністю відновив лавочку на могилі, яку розібрав.
На думку захисника, така сукупність обставин дають підстави для призначення засудженому покарання із застосуванням статей 75, 76 КК.
У письмовому запереченні на касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , прокурор вказує на безпідставність викладених у ній доводів та просить залишити її без задоволення, а постановлені у кримінальному провадженні судові рішення щодо ОСОБА_7 – без зміни.
Позиції учасників судового провадження у судовому засіданні
Захисник ОСОБА_6 підтримавкасаційнускаргу, просив її задовольнити на підставах, зазначених у цій скарзі. 
Прокурор, навівши відповідні пояснення, заперечила проти задоволення касаційної скарги, просила постановлені у кримінальному провадженні судові рішення залишити без змін. 
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновку суду про доведеність винуватості   ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 297 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.
Доводи захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість, Верховний Суд вважає необґрунтованими. 
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Разом із тим дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у разі необґрунтованого застосування, зокрема, положень статей 69, 75 КК. 
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див., наприклад, постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу засудженого, який згідно матеріалів провадження, характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, не працює, не одружений, раніше неодноразово судимий, має незняту та непогашену судимість. Крім того, місцевий суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання, те що засуджений визнав вину та щиро розкаявся, а рецидив злочину відніс до обставин, що обтяжують покарання. 
Водночас звернув увагу суд й на інформацію, що містилась в досудовій доповіді органу з питань пробації згідно якої ОСОБА_7 має високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки для суспільства.
Таким чином, місцевий суд, зваживши на високий ризик повторного вчинення засудженим злочинів, поточний його стан життя та доходів, факт вчинення кримінального правопорушення після відбування реального покарання у виді позбавлення волі, історії правопорушень, наявності непогашених судимостей, дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_7 реальних спроб, після відбування покарання у виді позбавлення волі, змінити своє життя до реалізації правослухняної поведінки в суспільстві.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено з реальним його відбуванням. 
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника доводи, якої є аналогічними доводам, що викладені в його касаційній скарзі, погодився з висновками суду першої інстанції.
В обґрунтування свого рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, врахувавши вищевикладені обставини кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, обставини, що пом`якшують покарання, наслідки вчиненого злочину, інформацію досудової доповіді органу пробації, дійшов правильного висновку, що виправлення засудженого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства і необхідним є призначення йому покарання в межах санкції ч. 3 ст. 297 КК з реальним його відбуванням. 
Захисник в касаційній скарзі вважає, що ті позитивні дані про особу засудженого з урахуванням встановлених обставин, що пом`якшують покарання, давали судам достатні підстави для призначення його підзахисному більш м`якого покарання, зокрема із застосуванням ст. 75 КК. 
Однак Верховний Суд не може погодитись з такими твердженнями захисника. 
Верховний Суд відмічає, що суди попередніх інстанцій врахували всі обставини, що повинні братися до уваги під час визначення засудженому виду і розміру покарання, зокрема й ті, на які посилається захисник у касаційній скарзі, та дійшли правильного висновку, що ці обставини не є достатніми для досягнення мети покарання без реального його відбування засудженим. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення судів попередніх інстанцій та умотивованість висновків у них із питання правильності призначеного засудженому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Ті обставини, що засуджений позитивно характеризується, визнав вину, покаявся у вчиненому і відновив пошкоджену на кладовищі лавочку, були підставами для призначення засудженому мінімального розміру покарання у виді позбавлення волі. Проте, із урахуванням даних про особу засудженого та його способу життя, який вказує на небажання останнього виправитися, ці обставини не є достатніми для висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.
У цій частині Верховний Суд зважає на те, що засуджений неодноразово раніше був судимий і відбував покарання у виді позбавлення волі, однак не зробив для себе висновків, не став на шлях виправлення і знову вчинив умисний злочин, керуючись корисливим мотивом. У показаннях, наданих суду, він указав, що за отримані в результаті вчинення злочину гроші придбав продукти харчування, що вказує на те, що засудженому для свого утримання ліпше порушити закон і вчинити злочин, ніж працевлаштуватися та в законний спосіб заробляти гроші.
Викладені обставини, на думку Верховного Суду, свідчать про суспільну небезпечність особи ОСОБА_7 , виправлення якого неможливе без ізоляції від суспільства на певний строк.  
Тож, Верховний Суд вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим, співмірним характеру скоєних дій, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому немає підстав для визнання такого покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Зважаючи на викладені висновки щодо обґрунтованості визначення засудженому виду і розміру заходу примусу, Верховний Суд вважає, що в цій справі відсутні підстави і для застосування до засудженого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судових рішень, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Ураховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 436—438, 441, 442 КПК, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а постановлені щодо  ОСОБА_7 судові рішення — без зміни.
На цих підставах Верховний Суд ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 07 липня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 — без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3