ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року	  м. Одеса	Справа № 916/1453/22	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гусак Олени Вікторівни
на рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2022, прийняте суддею Петренко Н.Д., м. Одеса, повний текст складено 12.09.2022,
у справі №916/1453/22
за позовом: Фізичної особи-підприємця Гусак Олени Вікторівни
до відповідача: Державного підприємства "Одеський авіаційний завод"
про стягнення 113 317,81 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 р. Фізична особа-підприємець Гусак Олена Вікторівна звернулася з позовом до Державного підприємства "Одеський авіаційний завод", в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у загальному розмірі     148315,81 грн, з яких: 124998 грн основного боргу за поставлений товар, 1490,53 грн        3% річних, 6303,98 грн пені та 15523,30 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором №329/МТЗ-21 від 01.11.2021.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 11.07.2022 відкрито провадження у справі №916/1453/22.
В подальшому ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.09.2022 закрито провадження у справі №916/1453/22 в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 34998 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.09.2022 у справі №916/1453/22 (суддя Петренко Н.Д.) позов задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" на користь Фізичної особи-підприємця Гусак Олени Вікторівни заборгованість за договором №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 у розмірі       107471,93 грн, з яких: 90000 грн – основний борг, 372,63 грн – 3% річних, 1576 грн – пеня, 15523,30 грн – інфляційні втрати; стягнуто з Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" на користь Фізичної особи-підприємця Гусак Олени Вікторівни судові витрати у розмірі 4481 грн, з яких: 2481 грн – судовий збір та 2000 грн – витрати на професійну правничу допомогу.
Судове рішення мотивоване доведеністю позивачкою факту неналежного виконання Державним підприємством "Одеський авіаційний завод" прийнятих на себе зобов`язань за договором №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 та наявністю підстав для зменшення заявлених до стягнення сум пені та 3% річних.
Не погодившись з ухваленим рішенням, Фізична особа-підприємець Гусак Олена Вікторівна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2022 у справі №916/1453/22 скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3% річних та пені, постановивши в цій частині нове рішення про стягнення з Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" на користь позивача 3% річних у сумі 1490,53 грн та пені у сумі 4727,99 грн, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції безпідставно врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо можливості зменшення відсотків річних, викладену в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, оскільки вказана постанова суду касаційної інстанції була прийнята за інших фактичних обставин та у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин, що є спірними у даній справі. Крім того, за твердженням апелянта, висновок місцевого господарського суду про необхідність зменшення заявленої до стягнення суми пені є помилковим, адже судом не було враховано інтереси позивача, факт виникнення заборгованості до введення в Україні воєнного стану, лише часткове погашення відповідачем основної заборгованості за договором №329/МТЗ-21 від 01.11.2021, незначний розмір неустойки, а також тривалий час існування заборгованості з вини Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" та за відсутності обґрунтованих причин для цього.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 11.10.2022 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та вирішено здійснювати розгляд останньої в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Крім того, зазначеною ухвалою апеляційного господарського суду встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 26.10.2022, а також роз`яснено сторонам про їх право в строк до 26.10.2022 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань.
24.10.2022 до суду апеляційної інстанції від Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" надійшла заява б/н від 24.10.2022 (вх.№1505/22/Д1 від 24.10.2022), в якій останнє просило продовжити встановлений відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.10.2022 задоволено заяву Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" б/н від 24.10.2022 (вх.№1505/22/Д1 від 24.10.2022); продовжено Державному підприємству "Одеський авіаційний завод" строк для подання відзиву на апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гусак Олени Вікторівни на рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2022 у справі №916/1453/22 до 04.11.2022.
02.11.2022 до апеляційного господарського суду надійшов відзив Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" на апеляційну скаргу б/н від 02.11.2022 (вх.№1505/22/Д3 від 02.11.2022), в якому відповідач просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гусак Олени Вікторівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2022 у справі №916/1453/22 – без змін. Зокрема, відповідач, посилаючись на добровільну сплату ним частини основної заборгованості, стратегічне значення господарської діяльності останнього для держави в умовах воєнного стану та відсутність доказів понесення позивачкою збитків у зв`язку з простроченням виконання Державним підприємством "Одеський авіаційний завод" грошових зобов`язань за договором №329/МТЗ-21 від 01.11.2021, зазначає про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо зменшення заявленої до стягнення суми пені. Водночас відповідач зауважує на тому, що місцевий господарський суд при ухваленні оскаржуваного позивачкою рішення правомірно врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, щодо можливості зменшення відсотків річних виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 01.11.2021 між Державним підприємством "Одеський авіаційний завод" ("Покупець") та Фізичною особою-підприємцем Гусак Оленою Вікторівною ("Продавець") укладено договір №329/МТЗ-21 (далі – договір №329/МТЗ-21 від 01.11.2021), за умовами пункту 1.1 якого Продавець зобов`язується передати, а Покупець – прийняти та оплатити товар згідно з ДК 021:2015 КОД 44440000-6 "Вальниці". Конкретна кількість товару, його найменування, номенклатура, вартість та терміни постачання визначаються на підставі конкурсу №14009655 від 01.10.2021, проведеного через електронну систему закупівель "Prozzoro", і вказуються у специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору.
В силу пункту 2.1 договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 якщо між сторонами не погоджено інше, поставка товару Покупцю здійснюється на умовах DDP за адресою: 65121, м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32-А, склад підприємства Покупця, за рахунок Продавця відповідно до правил INCOTERMS 2010.
У пункті 3.1 договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 передбачено, що перехід права власності на товар відбувається з моменту, зазначеного сторонами в договорі. Право власності на товар переходить Покупцеві після настання наступних обставин:
-фактичної передачі товару за кількістю на підставі належно оформлених первинних документів (накладної, товарно-транспортної накладної);
-фактичної передачі товару (із супровідною документацією) за якістю у разі позитивного проходження товаром та відповідною супровідною документацією вхідного контролю на підприємстві Покупця за якістю, комплектністю, кількістю в порядку, визначеному цим договором.
За відсутності будь-якої із вищевказаних обставин право власності на товар залишається у Продавця.
Датою передачі товару за кількістю є дата підписання Покупцем накладної щодо приймання товару на склад Покупця. Датою передачі товару за якістю є дата позитивного проходження товаром вхідного контролю на підприємстві Покупця, зазначена Покупцем у видатковій накладній. При відсутності зауважень до кількості і якості товару та супровідної документації товар рахується прийнятим Покупцем у повному обсязі (пункт 3.2 договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021).
Згідно з пунктами 4.1-4.3 договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 поставка товару здійснюється за цінами, які визначені на підставі конкурсу №14009655 від 01.10.2021, що проводився через електронну систему закупівель "Prozzoro", та вказані в специфікації і включають всі податки, збори й інші обов`язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування, страхування, навантаження, розвантаження та всі інші витрати Продавця, пов`язані з виконанням цього договору. Загальна вартість договору складає 124998 грн. Загальна вартість договору складається з суми усіх специфікацій, за якими здійснюється постачання товару та які є невід`ємною частиною цього договору.
У пунктах 5.1, 5.2 договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 сторонами узгоджено, що оплата Покупцем товару здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Продавця згідно з рахунком-фактурою. Оплата за договором здійснюється окремо по кожній партії товару на умовах, визначених конкурсами. Покупець протягом 30 банківських днів, які рахуються від зазначеної Покупцем у видатковій накладній дати позитивного проходження товаром вхідного контролю на підприємстві Покупця, перераховує Продавцю суму повної вартості товару (без урахування ПДВ).
Відповідно до пунктів 5.3, 5.4 договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 обов`язок перерахування протягом 30 робочих днів вартості товару (без урахування ПДВ) виникає у Покупця з дня, наступного за днем позитивного завершення терміну вхідного контролю. Граничний строк проведення Покупцем процедури вхідного контролю визначається цим договором та не може бути більшим за 14 календарних днів. У разі, коли процедуру вхідного контролю не завершено у цей строк, обов`язок перерахування протягом                 30 робочих днів вартості товару (без урахування ПДВ) виникає у Покупця не пізніше наступного за цим дня і з цього дня товар вважається прийнятим Покупцем у повному обсязі за кількістю і якістю. Датою оплати товару вважається дата перерахування коштів на поточний рахунок Продавця.
За умовами пункту 7.1 договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 Покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати грошові кошти за поставлений товар; приймати поставлений товар відповідно до умов цього договору; належним чином виконувати умови цього договору.
Положеннями пункту 7.4 договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 передбачено, що Продавець має право, зокрема, своєчасно та в повному обсязі отримувати оплату за поставлений товар.
В силу пункту 8.1 договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором.
Згідно з пунктом 8.4 договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 за прострочення оплати Покупець сплачує Продавцю пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання з оплати товару припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами, скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2021 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань в частині розрахунків. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення зобов`язань (у тому числі гарантійних) за даним договором (пункт 12.4 договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021).
У специфікації №1 до договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 сторони узгодили поставку 6 підшипників загальною вартістю 124998 грн та, зокрема, наступні умови оплати: розрахунок проводиться протягом 30 календарних днів, які рахуються від зазначеної Покупцем у видатковій накладній дати позитивного проходження товаром вхідного контролю, який здійснюється на підприємстві Покупця, при цьому за відсутності зауважень до якості товару та супровідної документації Покупець перераховує Продавцю суму повної вартості товару (без урахування ПДВ).
На виконання договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 позивачка поставила відповідачеві товар на загальну суму 124998 грн, що підтверджується видатковими накладними №0000042 від 26.11.2021 та №0000066 від 05.12.2021.
За поставлений на підставі вищенаведеного договору товар відповідач розрахувався лише частково – на суму 34998 грн, про що свідчать платіжні доручення №2540 від 23.08.2022 та           №2551 від 23.08.2022, внаслідок чого у Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" виникла прострочена заборгованість у розмірі 90000 грн.
Предметом спору у даній справі (з урахуванням ухвали суду від 12.09.2022 про закриття провадження) є вимоги позивача про стягнення з відповідача 90000 грн основної заборгованості, а також 1490,53 грн 3% річних, 15523,30 грн інфляційних втрат та     6303,98 грн пені, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням Державним підприємством "Одеський авіаційний завод" прийнятих на себе зобов`язань за договором №329/МТЗ-21 від 01.11.2021.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачкою факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе за договором №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар а відтак із правомірності заявлених позовних вимог про стягнення основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат, при цьому суд першої інстанції врахував наявність підстав для зменшення на 75% заявлених до стягнення сум пені (з 6303,98 грн до 1576 грн) та 3% річних (з 1490,53 грн до 372,63 грн).
Враховуючи те, що апелянт оскаржує рішення місцевого господарського суду лише в частині розгляду останнім позовних вимог про стягнення 3% річних та пені, апеляційний перегляд рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2022 у справі №916/1453/22 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки 90000 грн основного боргу та 15523,30 грн інфляційних втрат Південно-західним апеляційним господарським судом не здійснюється, оскільки за умовами частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів частково погоджується з вищезазначеним висновком Господарського суду Одеської області про наявність підстав для зменшення заявлених позивакою до стягнення у даній справі сум пені та 3% річних з огляду на наступне. 
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Колегія суддів враховує, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.10.2019 у справі №910/6642/18 судом касаційної інстанції викладено висновок про стадійність захисту права, зокрема, вказано на те, що під час вирішення господарського спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорення відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд  будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 є договором поставки.
Згідно з приписами частини першої статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).
Отже, укладений між сторонами договір №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 став належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).
Згідно з положеннями частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).
В силу узгоджених сторонами умов специфікації №1 до договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 розрахунок проводиться протягом 30 календарних днів, які рахуються від зазначеної Покупцем у видатковій накладній дати позитивного проходження товаром вхідного контролю, який здійснюється на підприємстві Покупця, при цьому за відсутності зауважень до якості товару та супровідної документації Покупець перераховує Продавцю суму повної вартості товару (без урахування ПДВ).
Отже, остаточний розрахунок за видатковою накладною №0000042 від 26.11.2021 повинен був бути проведений відповідачем до 26.01.2022, а за видатковою накладною №0000066 від 05.12.2021 – до 04.02.2022.
Між тим, як зазначалося вище, вартість поставленого за договором №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 товару Державним підприємством "Одеський авіаційний завод" сплачувалася несвоєчасно та не в повному обсязі, у зв`язку з чим станом основна заборгованість відповідача за вказаним договором склала 90000 грн.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що невиконання грошового зобов`язання правильно кваліфіковане судом першої інстанції як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.
За умовами частини першої статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
В силу частин першої, другої та четвертої статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.
Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).
Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Пунктом 8.4 договору №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 передбачено, що за прострочення оплати Покупець сплачує Продавцю пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання з оплати товару припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Колегія суддів, перевіривши правильність проведеного позивачкою розрахунку пені, зазначає, що останньою правомірно нараховано Державному підприємству "Одеський авіаційний завод" пеню у загальній сумі 6303,98 грн за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 (зокрема, 788,99 грн за видатковою накладною №0000042 від 26.11.2021, нараховані за період з 27.01.2022 по 28.06.2022, та 5514,99 грн за видатковою накладною №0000066 від 05.12.2021, нараховані за період з 05.02.2022 по 28.06.2022).
Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору обґрунтованість заявлених позивачкою вимог в частині стягнення 6303,98 грн пені, місцевий господарський суд зменшив її розмір до 1576 грн.
Зменшуючи розмір пені, Господарський суд Одеської області врахував співвідношення розміру неустойки з наслідками порушення грошового зобов`язання (відсутність у матеріалах справи доказів завдання позивачці збитків в результаті прострочення відповідача), ступінь виконання зобов`язань, причини виникнення боргу, баланс інтересів обох сторін, введення в Україні воєнного стану та статус відповідача як державного підприємства.
Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. 
При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.
Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказані норми не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.
Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.
Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.
Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.
За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання, беручи до уваги ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 (зокрема, часткову сплату вартості поставленого йому на підставі вищенаведеного договору товару), відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивачки, виникнення ускладнень у здійсненні нею господарської діяльності чи завдання останній збитків в результаті прострочення відповідача, а також суспільну значимість діяльності Державного підприємства "Одеський авіаційний завод", яке згідно з постановою Кабінету Міністрів України №83 від 04.03.2015 включено до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки України, та відповідно до своїх статутних завдань зобов`язано виконувати затверджене мобілізаційне завдання (замовлення) з виробництва та капітального ремонту на особливий період (у зв`язку з чим в умовах запровадженого на території держави воєнного стану, зумовленого повномасштабною військовою агресією проти України, оборотні кошти відповідача, з огляду на ведення активних бойових дій, першочергово мають бути витрачені саме для забезпечення загальнодержавних інтересів захисту і оборони країни), беручи до уваги те, що більша частина періоду нарахування пені охоплює період воєнного стану, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру належної до сплати пені на 75% (з 6303,98 грн до 1576 грн), що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.
Посилання апелянта на те, що місцевим господарським судом не було враховано інтереси позивачки, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки заявлені Фізичною особою-підприємцем Гусак Оленою Вікторівною до стягнення компенсаційні нарахування, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, та частина заявленої до стягнення суми пені мають забезпечити баланс інтересів сторін.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Перевіривши правильність здійсненого позивачкою розрахунку відсотків річних, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що Фізичною особою-підприємцем Гусак Оленою Вікторівною, з огляду на несвоєчасне виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором №329/МТЗ-21 від 01.11.2021, обґрунтовано нараховано Державному підприємству "Одеський авіаційний завод" 3% річних у загальній сумі   1490,53 грн (зокрема, 188,62 грн за видатковою накладною №0000042 від 26.11.2021, нараховані за період з 27.01.2022 по 28.06.2022, та 1301,91 грн за видатковою накладною №0000066 від 05.12.2021, нараховані за період з 05.02.2022 по 28.06.2022).
Між тим, місцевий господарський суд зменшив розмір вказаних компенсаційних нарахувань на 75% (з 1490,53 грн до 372,63 грн), пославшись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, згідно з яким, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.
Колегія суддів зауважує на тому, що Господарський суд Одеської області, посилаючись на загальний висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №902/417/18 щодо права суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, безпідставно не врахував, що відповідне зменшення відсотків річних суд касаційної інстанції допустив з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, критеріїв розумності, справедливості та пропорційності.
Отже, з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, місцевим господарським судом при зменшенні розміру нарахованих позивачкою процентів річних у даній справі помилково застосовані фактично лише ті самі критерії, які визначені статтею 233 Господарського кодексу України для зменшення штрафних санкцій (неустойки, штрафу), у той час як Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 виходила з критеріїв розумності, справедливості та пропорційності, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, адже не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. 
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду допустила зменшення відсотків річних з урахуванням конкретних обставин справи, а саме: встановлення процентної ставки річних на рівні 40% та 96% і її явної невідповідності принципу справедливості, внаслідок чого нарахована у справі №902/417/18 сума відсотків річних була більшою за суму основного боргу. Водночас у даній справі розмір передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України відсотків річних сторонами збільшено не було, а очевидної неспівмірності заявлених до стягнення 3% річних не встановлено, оскільки вартість поставленого відповідачу за договором №329/МТЗ-21 від 01.11.2021 товару склала 124998 грн, а заявлена до стягнення сума відсотків річних становить 1490,53 грн, тобто позивачка більш заінтересована у своєчасному виконанні Державним підприємством "Одеський авіаційний завод" прийнятого на себе зобов`язання з оплати зазначеного товару, аніж в простроченні останнього з нарахуванням відсотків річних.
За таких обставин, скаржник обґрунтовано зазначає, що фактичні обставини, які мають юридичне значення для зменшення загального розміру відсотків річних у справі №902/417/18, є істотно відмінними від обставин справи, яка розглядається.
Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що застосування судами обмежень свободи договору носить винятковий характер, а виключність випадку для зменшення судом розміру процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, має бути підтверджена встановленими судами дійсно надзвичайними обставинами, при цьому зміст положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України не зобов`язує кредитора доводити наявність у нього збитків для того, щоб притягнути боржника до відповідальності у вигляді штрафних санкцій, а посилання відповідача на збитковість його підприємства не може вважатися такою винятковою підставою для зменшення розміру річних.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 24.06.2021 у справі №904/3177/20.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком місцевого господарського суду про можливість зменшення відсотків річних у даній справі на 75% та, як наслідок, вбачає наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" на користь Фізичної особи-підприємця Гусак Олени Вікторівни 3% річних у сумі 1490,53 грн.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2022 у справі №916/1453/22 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1117,90 грн 3% річних з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги покладаються на відповідача, при цьому судом апеляційної інстанції враховується, що у разі коли господарський суд зменшує розмір пені, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гусак Олени Вікторівни задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2022 у справі №916/1453/22 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 1117,90 грн       3% річних, позовні вимоги в цій частині задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
"Позов Фізичної особи-підприємця Гусак Олени Вікторівни до Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" на користь Фізичної особи-підприємця Гусак Олени Вікторівни 90000 грн основної заборгованості, 1576 грн пені, 1490,53 грн 3% річних, 15523,30 грн інфляційних втрат, 2481 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та 2000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити".
Стягнути з Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" на користь Фізичної особи-підприємця Гусак Олени Вікторівни 3721,50 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 12.12.2022.

Головуючий суддя                                                                                 С.В. Таран

Суддя                                                                                                     К.В. Богатир

Суддя                                                                                                    Л.В. Поліщук