У х в а л а
    
20 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 638/229/14
 
провадження № 61-8372ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2021 року та  постанову Полтавського апеляційного суду від 19 липня 2022 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 червня 2015 року у зв`язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією родиною та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,  
 
ВСТАНОВИВ:
 
Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 червня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією родиною та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки задоволено. Визнано за  ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину на житловий будинок літ Ж-2, пенобетонний, житловою площею 75,0 кв. м з надвірними будівлями і спорудами у вигляді альтанки - літ 3, огорожі № 6, 7, 8, 9, 10, замощення-1 та приватизовану земельну ділянку до нього площею 0,0866 гектарів з призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що по АДРЕСА_1 .
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна залишено без розгляду.
Вирішено питання судових витрат.
 
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 червня 2015 року залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Судові рішення першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами.
 
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2021 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 19 липня 2022 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 червня 2015 року за нововиявленими обставинами у цій справі відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходили з того, що наведені ОСОБА_1 обставини, які вказані у заяві в якості нововиявлених, а саме постанова Харківського апеляційного суду від 24 червня 2019 року де зазначено про те, що вимоги позивачки щодо встановлення факту проживання однією родиною не вирішено, за своїм змістом на висновки суду, що наведені у заочному рішенні Дзержинського районного суду міста Харкова від  16 червня 2015 року, жодним чином не впливають, оскільки нововиявленими обставинами вважаються обставини, які існували вже на час розгляду справи та не були відомі заявнику.
 
26 серпня 2022 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій заявник просить зазначені судові рішення скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким його заяву про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами задовольнити.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 містила клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, з його належним обґрунтуванням, надавши цьому відповідні докази.
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
від 14 вересня 2022 року, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено, касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без руху для усунення її недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.
 
На усунення недоліків, що зазначені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 вересня 2022 року заявник направив до суду запитувані матеріали.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.
 
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України як і пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачають, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.
 
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.
 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Разом із цим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою і наведені в ній доводи не  дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
 
Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
 
Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
 
При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина четверта, п`ята статті 423 ЦПК України).
 
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
 
За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
 
Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.
 
Судам потрібно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.
 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, й вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.
 
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоби, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 9 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України» («Zheltyakov v. Ukraine», заява № 4994/04, § 42-43)).
 
Згідно з практикою ЄСПЛ процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, наявність доказу, недоступного раніше, який однак міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним (пункти 27-34 рішення «Праведная проти Росії» від 18 листопада 2004 року).
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 червня 2015 року, яке було предметом розгляду судами апеляційної та касаційної інстанцій,у цій справі позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією родиною та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки задоволено. 
 
Отже правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що в мотивувальній частині заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16  червня 2015 року встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що й стало підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
 
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 не є нововиявленими обставинами, оскільки не були відомі на час ухвалення рішення та не є нововиявленими обставинами у розумінні статті 423 ЦПК України, а фактично зводяться до незгоди заявника з судовим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2015 року.
 
Посилання заявника на постанову апеляційного суду м. Харкова від 24 червня 2019 року, якою була скасована ухвала Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2019 року щодо задоволення заяви ОСОБА_2 про роз`яснення заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2015 року, як на підставу для перегляду цього заочного рішення за нововиявленими обставинами, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не є нововиявленими обставинами у розумінні статті 423 ЦПК України.
 
Крім того, доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для перегляду судових рішень у зв`язку з незадоволенням відводу судді не приймаються до уваги, оскільки заява ОСОБА_1 про відвід судді Штих Т. В. була вирішена у відповідності до вимог статей 36, 37, 40 ЦПК України.
 
Відтак, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що зазначені в заяві обставини не носять характеру нововиявлених, тобто  обставини, на які посилається ОСОБА_1 не є нововиявленими обставинами у розумінні статті 423 ЦПК України, відтак заява про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами є необґрунтованою.
 
Разом з цим, неподання стороною або особою, яка бере участь у справі, доказу, який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не  вказав у своїй постанові мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, який викладений в його заяві, є безпідставними, оскільки, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня  2006 року).
 
Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з оскаржуваними судовими рішеннями та правильність висновків судів не спростовують.
 
Отже, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм матеріального та процесуального права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення й зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Керуючись частиною четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2021 року та  постанову Полтавського апеляційного суду від 19 липня 2022 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 червня 2015 року у зв`язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією родиною та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                        О. М. Осіян

                                                                                                              О. В. Білоконь

                                                                                                             Н. Ю. Сакара