Справа № 303/2554/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        03 жовтня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.
за участю секретаря                ІГНАТКО О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/2554/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 та приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Переста Яна Олександрівна, про визнання договору дарування удаваним та визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25 жовтня 2021 року, повний текст якого складено 4 листопада 2021 року, головуючий суддя Куцкір Ю.Ю., -

встановив:

30.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача визначив ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Пересту Я.О. та мотивував позов таким.
З 14.02.2004 позивач перебуває у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , сторони мають дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
05.04.2017 подружжям із метою покращення житлових умов для сім`ї був придбаний у ОСОБА_3 об`єкт незавершеного будівництва, розташований по АДРЕСА_1 , та належну до нього земельну ділянку.
Перехід права власності на землю було оформлено договором купівлі-продажу, а на недобудову – договором дарування на ім`я відповідачки ОСОБА_2 , оскільки в такому разі була меншою сума податків, яка підлягала сплаті з договору.
Доказом того, що спірне майно насправді придбано сторонами як подружжям, а не було подароване дружині позивача, є власноручна заява продавця ОСОБА_3 . Крім того, до купівлі цієї нерухомості позивач мав стабільний дохід на двох місцях роботи та був спроможний оплатити купівлю майна.
На даний час стосунки з дружиною зіпсувалися, вона переїхала від сім`ї та проживає в іншому житлі. Позивачу відомо, що дружина ініціювала судовий процес із розірвання шлюбу.
За таких умов є високий ризик відчуження відповідачкою недобудови та використання коштів не в інтересах дітей і сім`ї.
Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили; якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Договір дарування незавершеного будівництвом домоволодіння від 05.04.2017 є удаваним правочином, оскільки фактично був укладений договір купівлі-продажу, що підтверджується визнанням продавця факту отримання грошей за продане майно, а також тим, що належна до недобудованого житлового будинку земельна ділянка була відчужена за договором купівлі-продажу. Свідчення продавця підлягають врахуванню.
Посилаючись на ці обставини, на норми СК України, ЦК України щодо спільності набутого в шлюбі майна подружжя, щодо правочинів та підстав і порядку визнання їх недійсними, виходячи з того, що вищевказаний договір дарування було вчинено для приховання іншого правочину – договору купівлі-продажу, позивач ОСОБА_1 просив:
визнати удаваним договір дарування незавершеного будівництвом домоволодіння від 05.04.2017, розташованого по АДРЕСА_1 , укладений між ним і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Перестою Я.О., зареєстрований у реєстрі за № 796, оскільки це фактично була купівля-продаж;
визнати це незавершене будівництвом домоволодіння, право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 25.10.2021 позов задоволено: 
визнано удаваним договір дарування незавершеного будівництвом домоволодіння від 05.04.2017, розташованого по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Перестою Я.О., зареєстрований у реєстрі за № 796оскільки це фактично була купівля-продаж;
визнано незавершене будівництвом домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1816,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності по суті, з того, що оспорений договір є удаваним правочином, вчиненим для приховування договору купівлі-продажу, що підтверджується, серед іншого, визнанням цього факту продавцем майна, та, відповідно, з наявності підстав для визнання придбаного за таким договором нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Печунка В.О., оскаржила рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
На обґрунтування скарги посилається на те, що оспорений правочин є саме договором дарування, що був укладений із додержанням вимог закону та при вільному волевиявленні його сторін, які не мали сумніву щодо правової природи договору, що підтвердили в суді.
Позивач не довів факту вчинення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 удаваного правочину, який би приховував договір купівлі-продажу, а суд необґрунтовано взяв до уваги копію заяви ОСОБА_3 про начебто отримання коштів за договором, складення якої нею заперечується, і не взяв до уваги оригінали її заяв, якими заперечується заява, що була надана позивачем. Факт передачі грошей в оплату оспореного договору не встановлений.
Ці обставини суд до уваги не взяв.
Крім того, звернувшись до суду 30.03.2021 щодо визнання недійсним договору, укладеного 05.04.2017, позивач пропустив позовну давність, яку суду за заявою відповідачки належало застосувати.
Сторона просить рішення суду скасувати, в позові – відмовити.

У відзиві на апеляцію позивач ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. Зазначає, серед іншого, що ОСОБА_3 погодилася з рішенням суду, оскільки не оскаржила його, а її письмова заява про отримання за договором коштів за недобудований будинок не спростована.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: відповідачки ОСОБА_2 адвоката Печунки В.О., який апеляцію підтримав, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 адвоката Поповича В.І., який вважає скаргу обґрунтованою, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відповідно до ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 19 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору; провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач – особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач – особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб.

Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються, ані щодо відповідача, до якого вони пред`явлені.

Особа розпоряджається своїми процесуальними правами та здійснює своє право на захист вільно, на власний розсуд; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача (відповідачів) та обов`язок такого конкретного відповідача (відповідачів) відповідати за пред`явленим до нього (них) позовом; обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 13, 43, 49, 76-82 ЦПК України).

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, який розглядає справу в межах пред`явлених позивачем вимог і з наведених ним підстав, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи суд не вправі за відсутності для того належних підстав змінювати склад позивачів, відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, якщо таке має місце після ухвалення рішення судом першої інстанції (ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст. 55 ч. 1, ст. 56 ч.ч. 2, 3, 6, ст.ст. 351, 352, ст. 365 ч. 1 п. 1, ст. 368 ч. 1 ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача (позивачів) відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Апеляційний суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, 14.02.2004  ОСОБА_1 і ОСОБА_7 уклали шлюб, вони є батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сім`я зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 13-16, 23).

05.04.2017 ОСОБА_3 і ОСОБА_2 уклали два договори, посвідчені приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Перестою Я.О.:
за реєстровим № 796 – дарування незавершеного будівництвом домоволодіння, на підставі якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар незавершене будівництвом домоволодіння готовністю 66,5%, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-7);
за реєстровим № 797 – дарування земельної ділянки, на підставі якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар земельну ділянку з кадастровим номером 2122785801:00:101:0051 площею 0,0748 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 49-50).

Право власності ОСОБА_2 на ці об`єкти нерухомості було зареєстровано на підставі вищевказаних договорів 05.04.2017 (а.с. 8, 9).

У справі міститься копія адресованої Мукачівському міськрайонному суду заяви ОСОБА_3 від 13.03.2021, в якій вона повідомляє, що на прохання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з метою оптимізації податкових платежів для оформлення угоди з відчуження незавершеного будівництва, розташованого по АДРЕСА_1 , було обрано та вчинено договір дарування, при цьому, насправді це була купівля-продаж, оскільки за об`єкт ОСОБА_2 і ОСОБА_1 сплатили кошти згідно досягнутої між ними домовленості (а.с. 11-12).

Поряд із цим, у справі містяться й підписані ОСОБА_3 та адресовані суду першої інстанції заяви від 05.07.2021 і від 23.10.2021, у яких вона стверджує, що укладала з ОСОБА_2 саме договори дарування і коштів за відчужене майно не отримувала, просить заяву, яку вона не писала і в якій ідеться про укладення договору купівлі-продажу, не брати до уваги (а.с. 79, 103).

Чинні на час набуття указаного нерухомого майна у власність загальні правила, встановлені законом, передбачають належність набутого під час шлюбу подружжям майна до його спільної сумісної власності та рівність прав кожного з подружжя на таке майно, винятком з яких є, зокрема, набуття одним із подружжя майна у власність під час шлюбу, але на підставі договору дарування (ст. 368 ч. 3, ст. 369, ст. 57 ч. 1 п. 2, ст.ст. 60, 63 СК України).

Правомірність правочину, договору дарування нерухомого майна та набуття права власності презюмуються, договір є обов`язковим для виконання сторонами, відповідні права підлягають захисту, право власності є непорушним, ніхто не може бути за відсутності передбачених для того законом і встановлених підстав позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 204, 316, 321, 328, Глава 29, ст.ст. 626-629, 638, 717 ЦК України).

Позивач ОСОБА_1 заперечив дійсність договору щодо відчуження незавершеного будівництвом домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 як договору дарування і поставив питання:
про визнання цього правочину удаваним, оскільки насправді був укладений договір купівлі-продажу, за правилами якого належить регулювати правовідносини, що виникли з приводу відчуження цього нерухомого майна;
визнати незавершеного будівництвом домоволодіння, право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

За обставинами справи та відповідно до правової позиції позивача вимоги позову взаємопов`язані, спрямовані на відновлення та забезпечення цивільних (майнових) прав, що їх позивач вважає порушеними. Вимога про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя випливає з попередньої вимоги про визнання правочину удаваним і залежить від результату її вирішення.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ч. 1 ЦК України).

За приписами ст. 203 ЦК України, зокрема:
зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1);
волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3);
правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України;
якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Відповідно до ст. 216 ч. 1 ЦК України:
недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення … - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1);
правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч. 3).

Стаття 235 ЦК України визначає правові наслідки удаваного правочину:
удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (ч. 1);
якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч. 2).

Отже, особа, яка не є стороною правочину, вправі пред`явити позов про визнання його недійсним, якщо вважає, що правочин порушує її цивільні права та/або законні цивільні інтереси, в тому числі, вправі пред`явити вимогу про визнання правочину удаваним (ст. 15 ч.ч. 1, 2, ст. 16 ч. 1, ч. 2 п. 2 та вищевказані норми ЦК України). У разі пред`явлення такого позову відповідачами за ним є всі сторони оспореного правочину.

Відтак у справі, що розглядається, відповідно до реальних її обставин та пред`явлених вимог має місце спір про право цивільне як між ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 з іншого безпосереднього щодо дійсності правочину, так і між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 щодо права власності на нерухоме майно, що було предметом оспореного правочину, результатом вирішення якого в разі задоволення позову є припинення права власності ОСОБА_2 в цілому на нерухоме майно і набуття права власності на це майно також ОСОБА_1 як на спільну сумісну власність подружжя.

Попри такі обставини ОСОБА_3 , яка є стороною договору дарування незавершеного будівництвом домоволодіння від 05.04.2017 (є дарувальником) не була відповідачем за вимогою ОСОБА_1 про визнання цього договору удаваним, тоді як спір безпосередньо стосується її цивільних прав і обов`язків, майнових прав та інтересів як сторони оспореного договору. Участь у справі дарувальника за оспореним договором є процесуально правильною та істотною саме в належному процесуальному статусі відповідача.

Позивач ОСОБА_1 на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і за фактичної наявності спору як із ОСОБА_3 , так і з ОСОБА_2 , яка є належним відповідачем за обома вимогами, пред`явив і підтримував позов лише до ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, вимога про визнання удаваним договору дарування незавершеного будівництвом домоволодіння від 05.04.2017 не була пред`явлена до всіх сторін договору і дарувальник не брав участь у справі в якості відповідача, суд першої інстанції вирішив вимогу позову про визнання правочину удаваним за відсутності в справі одного з належних відповідачів.

Суд першої інстанції суті спірних правовідносин у контексті суб`єктного складу сторін у справі не врахував. Тим часом, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме відповідачу належить право визнати позов повністю або частково, укласти мирову угоду, реалізувати за наявності для того підстав інші права, притаманні саме відповідачу (ст. 12 ч. 3, ст.ст. 43, 49, 81, 193, 206, 207 ЦПК України). Докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються, за сукупністю яких вирішується питання про права і обов`язки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі.

У даному випадку факти щодо дій осіб, прав і обов`язків у зв`язку з укладанням оспореного договору дарування нерухомого майна, визнанням та захистом майнових прав на об`єкти нерухомості тощо мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач (відповідачі), в тому числі, дарувальник майна за відповідним договором, правомірність дій якого під час вчинення правочину по суті оспорюється. Оскільки комплекс процесуальних прав і обов`язків сторони в справі та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, різний, участь у справі особи, яка мала бути відповідачем, в якості третьої особи без самостійних вимог участі в якості відповідача не замінює та істотно звужує її процесуальні можливості, а тому порушує право на належний захист від позову.

Тож позов не був пред`явлений, а справу не було вирішено щодо належного відповідача – ОСОБА_3 як дарувальника за договором дарування незавершеного будівництвом домоволодіння від 05.04.2017.

Суд не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача для вирішення спору як щодо його прав, так і щодо прав інших сторін по суті, що, крім іншого, може тягти наслідки, які випливають із положень ст. 352 ч. 1 ЦПК України. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість реального вирішення спору через відсутність у справі належного відповідача, без якого про законність розв`язання спору не йдеться.

Питання обґрунтованості позову по суті, доведеності, наявності підстав для визнання правочину удаваним, для вирішення похідної вимоги про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, інші обставини наразі значення не мають.

За умовами справи на стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені, а порушення норм закону не можуть бути усунені чи виправлені. Відсутність у справі на стадії її розгляду судом першої інстанції необхідного для вирішення спору належного відповідача є за приписами ст. 376 ч. 3 п. 4 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.

Виходячи з викладеного, з урахуванням положень ст. 367 ч. 4 ЦПК України та на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4 цього Кодексу апеляцію, вимога якої про скасування рішення суду та відмову в позові правильна як така, зважаючи саме на вказані вище обставини слід задовольнити частково, ухвалене з порушенням норм процесуального права рішення суду скасувати, у позові відмовити з процесуальних підстав – внаслідок пред`явлення його не до всіх належних відповідачів, через що судом було прийнято рішення про права, свободи, та інтереси особи, яка не була залучена до участі у справі в передбаченому цивільним процесуальним законом статусі.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 2, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25 жовтня 2021 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним та визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно відмовити.
За результатом розгляду справи стягнути з  ОСОБА_1 :
у дохід держави судовий збір у сумі 2412,00 грн у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та 4526,00 грн у зв`язку з розглядом справи судом апеляційної інстанції;
на користь ОСОБА_2 1816,00 грн у рахунок відшкодування судового збору, сплаченого з апеляційної скарги. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 25 жовтня 2022 року.

Судді