ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 686/3399/22
Провадження № 22-ц/4820/1809/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Цугель А.О.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №686/3399/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2022 року (суддя Павловська А.А.) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «Приватбанк» (далі – Банк) вказувало, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Заяву №б/н від 22.01.2013 та підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі – Договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому було збільшено до 25000 грн. Позивач зазначав, що ним виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 26.01.2022 виникла заборгованість у розмірі 25947,82 грн, з яких: 22798,07 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3149,75 грн – заборгованість за простроченими відсотками. Тому, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 25947, 82 грн заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 22.01.2013 та судові витрати.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із цим рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, Банк посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація позичальником картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору на узгоджених умовах. У виписці по рахунку прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання відповідачем кредитних коштів та кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Апелянт вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в матеріалах справи наявні витяг з Умов та правил надання банківських послуг у редакції, що діяла на момент підписання Анкети-заяви та копія наказу Банку щодо затвердження Умов та правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач при підписанні Анкети-заяви та укладенні договору, разом із наказом про її затвердження. Банк зазначає, що ОСОБА_1 користувався протягом тривалого часу кредитними коштами та здійснював часткове погашення боргу, а тому відповідач у відповідності до ч. 2 ст. 642 ЦК України фактично погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами. Також, апелянт вважає, що суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків, адже висновок суду про те, що заборгованість за договором у відповідача відсутня, оскільки сума внесених на погашення коштів перевищує суму фактично використаних коштів не відповідає умовам договору та вимогам ст. 534 ЦПК України. Апелянт зазначає, що з розрахунку та виписки вбачається, що відповідачем використано кредитних коштів у загальному розмірі 167948,08 грн, в той час як сплачено в рахунок погашення кредиту лише 142000,26 грн, тобто у повному обсязі кредитні кошти не були поверненні, на що суд першої інстанції уваги не звернув.
Крім того, на думку Банку, якщо суд вважав, що умовами договору не встановлена конкретна відсоткова ставка, він не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом, адже в такому разі застосуванню підлягає ст. 1048 ЦПК України, якою встановлено розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ. 
Також, апелянт посилається на висновки Верховного Суду, що викладені у справах: №923/760/18 від 08.07.2019, 642/5533/15 від 11.09.2019, №127/7543/17 від 19.09.2019, №375/250/18 від 23.12.2019, №153/1334/16 від 11.09.2019, №750/6058/17 від 04.12.2019, №753/10779/16 від 29.07.2020, №200/5647/18 від 16.09.2020, №205/2825/18 від 18.12.2019, №691/231/20 від 26.11.2020.
Зважаючи на викладене, АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити. 
Відзив від ОСОБА_1 до апеляційного суду не надходив.
Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України). 
В повному обсязі оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що 22.01.2013 між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг у ПриватБанку, що підтверджується Анкетою – заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 22.01.2013, відповідно до якої ОСОБА_1 просив Банк оформити на своє ім`я карту «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом по платіжній карті «Універсальна/Голд» 0 грн (а.с. 18). 
Як слідує із довідки АТ КБ «Приватбанк» (а.с.16) ОСОБА_1 згідно кредитного договору №б/н отримав картки: 22.01.2013 № НОМЕР_1 з терміном дії до 05/16, тип картки «Карта Універсальна»; 30.01.2014 № НОМЕР_2 з терміном дії до 01/18 тип картки «Карта Універсальна з фото»; 10.11.2017 № НОМЕР_3 з терміном дії до 11/21, тип картки «Карта Універсальна»; 15.02.2019 № НОМЕР_4 з терміном дії до 01/23, тип картки «Карта Універсальна GOLD». 
Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а.с.17) відбулася зміна кредитного ліміту: 22.01.2013 – встановлення кредитного ліміту у розмірі 500 грн; 22.01.2013 – зменшення кредитного ліміту до 300 грн, 27.01.2013 – збільшення кредитного ліміту до 2000 грн; 19.08.2013 – збільшення кредитного ліміту до 3200 грн; 30.01.2014 – збільшення кредитного ліміту до 8000 грн; 18.08.2015 – зменшення кредитного ліміту до 7445,79 грн; 04.09.2015 – зменшення кредитного ліміту до 6990 грн; 03.11.2015 – зменшення кредитного ліміту до 6539,77 грн; 16.11.2015 – зменшення кредитного ліміту до 2000 грн; 09.08.2018 – збільшення кредитного ліміту до 4000 грн; 15.02.2019 – збільшення кредитного ліміту до 9000 грн; 23.05.2019 – збільшення кредитного ліміту до 15000 грн; 23.01.2020 – збільшення кредитного ліміту до 20000 грн; 18.08.2020 – збільшення кредитного ліміту до 25000 грн; 14.01.2021 – зменшення кредитного ліміту до 0,00 грн.
З виписки за договором №б/н від 22.01.2013 -27.01.2022 вбачається, що ОСОБА_1 отримував банківські кошти та користувався ними, періодично погашаючи заборгованість (а.с. 55-67). 
За розрахунками Банку, доданими до позову (а.с. 5-15) станом на 31.05.2015 за відповідачем рахувалася кредитна заборгованість в сумі 7750,79 грн, з яких: заборгованість за кредитом 7462,19 грн; заборгованість по процентам 288,60 грн; станом на 30.06.2019 – 7611,88 грн, з яких: заборгованість за кредитом 7611,88 грн ; станом на 26.01.2022 – 25947,82 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 22798,07 грн; заборгованість за простроченими відсотками 3149,75 грн. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, адже позивач надав відповідачу кошти за кредитним договором, проте розмір процентів, узгоджених сторонами за користування кредитом, Банком не доведено, при цьому відповідач сплатив позивачу кошти у більшому розмірі, ніж отримане ним від позивача тіло кредиту.
Однак, апеляційний суд не погоджується із висновком суду про відсутність законних підстав для стягнення з ОСОБА_1 отриманих ним та неповернутих коштів з огляду на наступне.
Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт, або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо) (ч. 1 ст. 633 ЦК України).
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ (далі – Закон №2664-ІІІ).
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №2664-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4)найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як слідує із позовної заяви, АТ КБ «Приватбанк», звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, посилався на те, що між сторонами був укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак останній не виконав зобов`язання за цим договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
На підтвердження вказаних обставин АТ КБ «Приватбанк» надало суду першої інстанції: розрахунки заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 31.05.2015, на 30.06.2019 та на 26.01.2022, Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 22.01.2013, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про надані кредиті картки, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 03.12.2012 №СП-2012-7061750.
Суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем не доведено узгодження між сторонами договору №б/н від 22.01.2013 таких істотних умов як суму кредиту та розмір відсотків за користування кредитними коштами і порядок їх нарахування та сплати, адже підписана відповідачем ОСОБА_1 . Анкета-заява від 22.01.2013 не містить узгодженої сторонами договору ні суми кредиту, ні розміру процентної ставки за користування кредитними коштами (а.с.18).
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці, додані Банком до матеріалів справи: Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 19-44) розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та саме в зазначеному у цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядку їх нарахування.
Отже витяг з Умов та правила надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. 
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді Анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
З огляду на вищенаведене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору Банком було дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із відповідачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.
Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками з підстав недоведеності є правильним, а доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваного судового рішення в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченими відсотками є голослівними.
Разом з тим, судова колегія погоджується із твердженнями апелянта про не встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи при визначенні відсутності заборгованості по отриманих ОСОБА_1 і неповернутих банківських коштів та не погоджується із висновком суду щодо відмови у стягненні з відповідача заборгованості за фактично отриманими та неповернутими коштами.
Так, апеляційний суд зауважує, що укладений між сторонами договір №б/н від 22.01.2013 у вигляді Анкети - заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення отриманих коштів (користування ними).
Обґрунтовуючи позов, АТ КБ «Приватбанк» зазначило, що ОСОБА_1 отримав кредит у межах ліміту кредитування 25000 грн, проте в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк, яка підписана позичальником, зазначений бажаний кредитний по платіжній картці «Універсальна»/GOLD в розмірі 0 грн. Разом із тим, Банк пред`явив до відповідача вимоги про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 22798,07 грн. І цей розмір заборгованості був визначений відповідно до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку шляхом збільшення розміру кредиту, в тому числі і за рахунок процентів, нарахованих згідно цих Умов та правил.
Проте, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які затверджені наказом від 03.12.2012 №СП-2012-7061750 не є складовою частиною укладеного 22.01.2013 між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 договору про надання банківських послуг.
Разом з тим, згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Із виписки за договором №б/н від 22.01.2013, що в розумінні норм процесуального законодавства є належним та достовірним доказом (а.с. 55-67), розрахунків заборгованості за договором №б/н від 22.01.2013, що укладений між Банком та ОСОБА_1 станом на 31.05.2015, на 30.06.2019, на 26.01.2022 (а.с.5-15), дані яких узгоджуються із даними виписки за договором №б/н від 22.01.2013 та враховуючи розрахунок Банку, що викладений в апеляційній скарзі апеляційним судом встановлено, що за період з 22.01.2013 по 26.01.2022 ОСОБА_1 фактично отримав у АТ КБ «Приватбанк» і використав банківських коштів у сумі 147629,29 грн, а повернув 142000,26 грн, тому станом на 26.01.2022 у відповідача наявна заборгованість за договором №б/н від 22.01.2013 в розмірі 5629,03 грн (147629,29 грн – 142000,26 грн). 
Разом з тим, судова колегія вважає, що не підлягають врахуванню до суми коштів, отриманих ОСОБА_1 , кошти в розмірі 20439,88 грн, що були списані Банком за рахунок кредитних коштів на погашення відсотків: за використання кредитного ліміту за ставкою 2,5%, 2,9%, 3,4%, 3,5%, 3,6% та за нарахований кредит, що підтверджується випискою за договором №б/н від 22.01.2013. 
За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Банку та стягнення з відповідача 5629,03 грн заборгованості за отриманими та неповернутими ОСОБА_1 коштами. 
А тому судове рішення в частині відмови у стягненні заборгованості за фактично отриманими та неповернутими коштами в сумі 5629,03 грн. підлягає до скасування із ухваленням нового судового рішення в цій частині.
Також, оцінюючи доводи апеляційної про незаконність оскаржуваного судового рішення щодо невірного висновку суду першої інстанції про неукладеність 22.01.2013 між сторонами саме кредитного договору та не врахування судом доказів приєднання ОСОБА_1 до умов договору, апеляційний суд вважає їх є голослівними. Адже зазначений висновок суду першої інстанції узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.
Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою висновки Верховного Суду, що викладені в постановах від 11.09.2019 по справі 642/5533/15, від 19.09.2019 по справі №127/7543/17, від 23.12.2019 по справі №375/250/18, від 04.12.2019 по справі №750/6058/17, від 11.09.2019 по справі №153/1334/16 є безпідставними, адже Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36).
З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, тому суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин вірно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17.
Також, Банк в апеляційній скарзі вказує на незастосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 29.07.2020 по справі №753/10779/16-ц, але вона не може бути прийнята до уваги, оскільки обставини у цих справах не є подібними: у вказаній справі предметом позову було визнання недійсним кредитного договору, застосування реституції, зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» вчинити  дії по  зарахуванню коштів  в рахунок виконання зобов`язань  позичальника по  поверненню грошових  коштів та  стягнути моральну шкоду,  а у  цій справі  предметом позову  є стягнення  кредитної заборгованості. 
Посилання скаржника на правові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду у справах №205/2825/19 від 18.12.2019 та №588/62/18 від 20.05.2020 є некоректним, оскільки визначена у апеляційній скарзі практика Верховного суду не є релевантною до обставин цієї справи ураховуючи мотиви, за яких у цій справі в задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та заборгованості за простроченим відсотками відмовлено.
При цьому, колегія суддів зазначає, що під судовими рішення в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Також, апелянт звертає увагу суду на незастосування судом першої інстанції висновку, що викладений у постанові від 26.11.2020 по справі №691/231/20, однак така позиція АТ КБ «Приватбанк» є помилковою, адже зазначена постанова Верховним Судом не ухвалювалася, а в Єдиному державному реєстрі судових рішень наявна постанова від 26.11.2020 у справі №691/231/20, що ухвалена Черкаським апеляційним судом, і висновки якої щодо застосування норм права до спірних правовідносин в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахуванню не підлягають.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При поданні позовної заяви Банком було сплачено 2481 грн судового збору, за апеляційну скаргу ним сплачено – 3721,50 грн судового збору.
Враховуючи часткове задоволення позову та часткове задоволення апеляційної скарги підлягає до стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі: 1345,95 грн (538,38 грн (2481 грн * 21,7 (% задоволених вимог)/100) + 807,57 грн (3721,50 грн * 21,7 (% задоволених вимог)/100)
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 – 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2022 року в частині відмови у стягненні заборгованості за отриманими та неповернутими коштами скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ; АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570; вул. Грушевського, 1Д, м. Київ) 5629 (п`ять тисяч шістсот двадцять дев`ять) грн 03 коп заборгованості за простроченим тілом кредиту.
В решті рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2022 року залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ; АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570; вул. Грушевського, 1Д, м. Київ) 1345 (одна тисяча триста сорок п`ять) грн 95 коп судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 01 грудня 2022 року.

Судді                                                                А.П. Корніюк

                                                       І.В. П`єнта

                                                       О.І. Талалай