У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 332/2009/20
провадження № 51- 1619 ск 22
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2022 року та  року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 23 травня 2022 року,
 
встановив:
 
За вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2022 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою:    АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше судимого, останній раз вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2021 року                     за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, визнано винуватим  у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1                     ст. 121 КК та призначено йому покарання  у виді позбавлення волі на строк 6 років. 
 
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 задоволено частково – стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 38654,76 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн.
 
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 23 травня 2022 року вищезазначений вирок залишив без змін.
 
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 19 травня                    2020 року, близько 20:40, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , під час виниклого конфлікту з потерпілою ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою спричинення  останній тілесних ушкоджень, за допомогою заздалегідь заготовленого предмета, ззовні схожого на ніж, завдав одного удару в область правого ока ОСОБА_5 , чим спричинив їй, відповідно до висновку експерта №882/к від 25 серпня 2021 року, тяжке тілесне ушкодження у вигляді травматичного ушкодження правого ока, що спричинило розлад здоров`я пов`язаний із стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину.
 
У касаційній скарзі засуджений порушує питання про скасування вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду стосовно нього та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Даючи власну оцінку доказам, відмінну від їх оцінки судами, засуджений, зокрема, висловлює незгоду з висновками експерта  № 692 від 25 червня 2020 року та комісійної судової медичної експертизи № 882/к від 25 жовтня 2021 року та зазначає про наявність між ними суперечностей, вважає, що справу стосовно нього розглянуто неповно і однобічно, викладені у вироку висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, стверджує, що судом неправомірно було відмовлено у задоволенні його клопотання про призначення експертизи щодо наявності у нього тілесних ушкоджень внаслідок конфлікту з потерпілою. Також вказує на несвоєчасне надання йому правової допомоги під час його затримання, внаслідок чого порушено його право на захист.  
 
Колегія суддів, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
 
Відповідно до ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та  процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи  іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та  апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.
 
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку. При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій. Тому не є предметом дослідження суду касаційної інстанції доводи касаційної скарги засудженого, зокрема,  щодо безпідставності відмови суду у задоволенні клопотання про призначення експертизи стосовно наявності у нього тілесних ушкоджень, обмови його свідками та незгоди  з висновком експерта та висновком комісійної судової медичної експертизи. 
 
Разом із тим, перевіркою судових рішень встановлено, що при встановленні фактичних обставин, у цьому кримінальному провадженні суди виходили, зокрема, з показань засудженого, який підтвердив своє перебування на місці події та отримання потерпілою тілесних ушкоджень внаслідок його дій; показань потерпілої ОСОБА_5 про те, що під час конфлікту із засудженим, він раптово завдав їй удар у праве око предметом, схожим на ніж; показань свідка ОСОБА_6 про  те, що перебуваючи неподалік, під час розмови засудженого з потерпілою, вона почула звук схожий на розкладення ножа, після чого ОСОБА_5 закричала, її лице було в крові, а ОСОБА_4 втік; показань свідка ОСОБА_7 про те, що він бачив, як під час конфлікту засудженого і потерпілої, ОСОБА_4 , предметом схожим на ніж, вдарив її в око, від чого у неї пішла кров; висновку комісійної судової медичної експертизи, згідно якої  травма правого ока  у ОСОБА_5 кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, що спричинило розлад здоров`я зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину (33%), тобто таку необоротну втрату функції, яка повністю не відновиться; інших доказів, які досліджено під час судового розгляду.
 
Тобто, місцевий суд оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1                 ст. 121 КК, оскільки його винуватість доведена поза розумним сумнівом. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків.
 
Зі змісту ухвали апеляційного суду видно, що залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення, а вирок стосовно нього без змін, апеляційний суд навів у своїй ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, зазначивши при цьому, зокрема, що у вироку суд першої інстанції оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості й достовірності та вжив всіх необхідних заходів до перевірки всіх доказів по справі та в межах своїх прав та обов`язків, дав цим доказам належну оцінку, з урахуванням вимог ст. 94 КПК, та, розглянувши справу в межах пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення, дійшов правильного висновку про доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК. 
 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
 
Колегія суддів Касаційного кримінального суду також вважає, що доводи, наведені у  касаційній скарзі засудженого  ОСОБА_4 щодо порушення його права на захист є надуманими і не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Відповідно до положень ч. 4 ст. 208 КПК уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень статті 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.
 
Разом з цим, приписами ст. 208 КПК не встановлено обов`язкової участі захисника під час затримання.
 
Натомість, як зазначив засуджений у своїй касаційній скарзі, до відділу поліції, куди його було доставлено, захисник прибув 20 травня 2020 року близько 02:30, тобто через 3-4 години після затримання його працівниками поліції 19 травня о 23:00, а відтак, ОСОБА_4 мав змогу користуватися правовою допомогою. При цьому, засуджений  не вказав, яким чином вказана обставина вплинула на законність постановлених стосовно нього судових рішень, враховуючи його відмову від дачі показань згідно ст. 63 Конституції України. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що засуджений не навів обгрунтувань, які б свідчили про порушення його права на захист.
 
Щодо доводів наведених у касаційній скарзі про наявність суперечностей між висновком експерта № 692 від 25 червня 2020 року та висновком комісійної судової медичної експертизи № 882/к від 25 жовтня 2021 року стосовно тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_5 , колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано взяв до уваги останню за часом експертизу, оскільки вона була  проведена комісією експертів та повністю узгоджується з дослідженими під час судового розгляду доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження та з урахуванням встановлених досудовим слідством обставин, у тому числі попереднього висновку експерта, зважаючи на те, що відповідно до п. 3.6 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року, у разі призначення експертизи (залучення експерта) для проведення додаткової або повторної експертизи, крім матеріалів, зазначених у п. 3.3. цього розділу, до експертної установи (експертові) надаються також висновки попередніх експертиз з усіма додатками (фотознімками, порівняльними зразками, тощо), а також додаткові матеріали, що стосуються предмета експертизи, які були зібрані після надання первинного висновку.
 
Необхіднозазначити й те, що в суді апеляційної інстанції засуджений вказані питання не порушував.
 
Таким чином ОСОБА_4 у своїй скарзі не навів доводів, які б свідчили про те, що судами були допущені такі істотні порушення норм процесуального закону, які б вплинули на законність та обгрунтованість постановлених стосовно нього судових рішень. Доводів щодо неправильного застосування кримінального закону чи явної несправедливості призначеного  ОСОБА_4 покарання касаційна скарга також не містить.
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
На підставі вищенаведеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
 
постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду               м. Запоріжжя від 11 лютого 2022 року та  року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 23 травня 2022 року.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                    ОСОБА_3