Номер провадження: 22-ц/813/2175/22 
Справа № 947/16805/20
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Шлапак А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Салтан Л.В., повний текст рішення складений 21 грудня 2020 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, -
в с т а н о в и в:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, в якому просив:
- поновити його на роботі у ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на посаді радника Голови правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з 24 квітня 2020 року;
- стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на його користь невиплачену заробітну плату за період з 01 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року; стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на його користь виплату за невикористану відпустку, а також вихідну допомогу;
- стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 квітня 2020 року до дня поновлення на роботі; стягнути з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на його користь моральну шкоду у розмірі 30000 грн. 00 коп.
В обґрунтування своєї позовної заяви ОСОБА_1 зазначив, що він працював на посаді радника Голови Правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з травня 2017 року по 25 квітня 2020 року.
Наказом ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» від 17 грудня 2019 року з 28 лютого 2020 року скорочено в штатному розписі працівників, зокрема радника Голови правління з питань євроінтеграції та антикорупції (м. Київ). З цього наказу вбачається, що був встановлений посадовий оклад у розмірі 29995 грн. 00 коп. персонально ОСОБА_1 на період його роботи на посаді.
Відповідно до наказу № 553 від 17 грудня 2019 року про скорочення посад в штатному розписі працівників, підпорядкованих безпосередньо голові правління ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» зазначену посаду скорочено в штатному розписі працівників. З зазначеним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 24 лютого 2020 року.
Наказом ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» від 16 квітня 2020 року з 25 квітня 2020 року звільнено позивача з займаної посади, останнім робочим днем вважати 25 квітня 2020 року.
Позивач не отримав зазначеного наказу, оригіналу трудової книжки та заробітної платні, у зв`язку з чим звернувся до суду з зазначеним позовом за захистом своїх прав.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі в ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на посаді радника Голови Правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з 24 квітня 2020 року.
Стягнуто з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року у розмірі 123358 грн. 54 коп.
Стягнуто з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 виплату за невикористану відпустку у розмірі 83635 грн. 24 коп. та вихідну допомогу у розмірі 264111 грн. 30 коп.
Стягнуто з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 квітня 2020 року по 21 грудня 2020 року у розмірі 522107 грн. 67 коп.
Стягнуто з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000 грн.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на роботі в ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на посаді радника Голови Правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з 24 квітня 2020 року та стягнення з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 заробітню плату за один місяць у розмірі 29995 грн.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 , представник ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на його незаконність.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що звільнення  ОСОБА_1 було здійснено у відповідності до вимог закону, проте судом безпідставно було поновлено позивача на роботі та безпідставно стягнуто на його користь зазначених сум.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції було повно та об`єктивно досліджено обставини справи, на підставі яких прийнято законне рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Ярошенко А.І., представника ОСОБА_1 , Вишневської Г.В., представника ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, за наступних підстав.
Статтею 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повному обсязі, з наступних підстав.
У відповідності до вимог частини другої ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Статтею 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів обґрунтування необхідності проведення скорочення штату на підприємстві.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, за таких підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 працював на посаді радника голови Правління з питань євроінтеграції та антикорупції ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» з травня 2017 року по 25 квітня 2020 року.
Наказом № 553 ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» від 17 грудня 2019 року з 28 лютого 2020 року в штатному розписі працівників скорочено посаду радника голови Правління з питань євроінтеграції та антикорупції (м. Київ) (а.с. 11 т. 1).
ОСОБА_1 з наказом № 553 від 17.12.2019 року про скорочення посади, яку він займає було ознайомлено 24.02.2020 року, а також повідомлено, що вакантних посад в ПрАТ «УДП» за його кваліфікацією немає (а.с. 51 т. 2).
Наказом ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» № 64 від 16 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнено згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку з 25 квітня 2020 року (а.с. 52 т. 1).
Відповідач, як роботодавець, у встановлений ч.1 ст.49-2 КЗпП України строк персонально попередив 24 лютого 2020 року позивача про його наступне вивільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, оскільки згідно наказу від 17 грудня 2019 року № 553 «Про скорочення посад в штатному розписі працівників, підпорядкованих безпосередньо голові ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» його робоче місце скорочується (а.с.51).
Однак, як вбачається з матеріалів справи ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» не виконало обов`язки, передбачені ст.49-2 КЗпП України, та не запропонувало позивачу усі вакансії станом на 24 лютого 2020 року, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існували на підприємстві, обмежившись лише відсутністю вакантних посад, які відповідають кваліфікації позивача.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2ст.40 КЗпП України, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» своєчасно та належним чином повідомило ОСОБА_1 про наступне вивільнення, але не виконало обов`язок щодо надання пропозицій про всі вакансії на підприємстві, які з`явилися протягом двох місяців і які існували на день його звільнення.
Відповідач посилається на те, що на підприємстві станом на 24.02.2020 року не було вакансій за кваліфікацією ОСОБА_1 (а.с. 51 т. 1).
Разом з тим, доказів, які підтверджують факт надання позивачу пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві з часу його попередження про звільнення 24 лютого 2020 року та до моменту його звільнення – 25 лютого 2020 року матеріали справи не містять, а відповідач не надав вказані докази до матеріалів справи для підтвердження своїх вимог.
Колегія суддів, звертає увагу на ту обставину, що право визначати чисельність і штат працівників належить власникові або уповноваженому ним органу і ніхто не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Власник має право на свій розсуд вносити зміни у штатний розпис. Вказане право підприємству надано відповідно до ст. 64 ГК України (підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис).
У відповідності до положень ч.1 ст.43 КЗпП України  розірвання трудового договору з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
При цьому, під час розгляду справи не з`ясовано питання чи був позивач членом профспілкової організації та чи була згода на звільнення  ОСОБА_1 погоджена з профспілкою.
Отже, вказані обставини дають підстави суду сумніватись у законності звільнення ОСОБА_1 за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.
Враховуючи викладене, відповідачем порушені вимоги ст.49-2 КЗпП України, оскільки позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, які існували на день його звільнення 25 лютого 2020 року, оскільки термін з моменту попередження звільнення до дня звільнення позивача склав два місяця, протягом якого позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади, які існували за цей період на підприємстві.
Таким чином, звільнення позивача ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог ст.ст.42,43 КЗпП України.
Разом із тим, слід зазначити наступне.
Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.
Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції питання дотримання строків звернення до суду з позовом не досліджував та не перевіряв.
Як роз`яснено в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду трудових спорів», встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторони. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює, або вважає неможливим поновити пропущений строк.
Якщо строк пропущений з поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки, при пропуску місячного строку і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права та обов`язки сторін.
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звільнено з роботи з 25 квітня 2020 року за наказом від 16 квітня 2020 року.
Наказ про звільнення та супровідний лист від 04.05. 2020 року за № СУП-274 було направлено на адресу ОСОБА_1 рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, який ним був отриманий 12.05.2020 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 90-93 т. 1).
Вказані обставини також підтверджуються претензією щодо незаконного звільнення надісланої ОСОБА_1 14.05.2020 року на адресу ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство», та додану позивачем до свого позову (а.с. 22 т. 1).
Отже, строк, протягом якого позивач мав право звернутися до суду з вимогою про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати обчислюється з 12 травня 2020 року, перебіг якого відповідно закінчився 12 червня 2020 року, але з позовом позивач звернувся до суду лише 19 червня 2020 року, що підтверджується конвертом нової пошти, тобто з пропуском строку, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України (а.с. 24-25 т. 1).
ОСОБА_1 не звертався до суду з заявою про поновлення пропущеного процесуального строку.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.  У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у справі № 752/25588/17 від 11.06.2020, у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з пропуском зазначеного строку».
За наведених підстав, колегія суддів приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, з підстав пропуску строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.
З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає, що похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню з тих підстав, що є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, в задоволенні яких відмовлено за пропуску строку.
Судом першої інстанції при задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягненні середнього заробітку одночасно були задоволенні позовні вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 виплати за невикористану відпустку та вихідну допомогу.
Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
З матеріалів справи вбачається, що за квітень 2020 року, ОСОБА_1 було нараховано 93 363 грн. 54 коп., а саме 60077 грн. 49 коп., в якості компенсації за невикористану відпустку та 33286 грн. 05 коп. вихідної допомоги, та з урахуванням обов`язкових платежів на картку ОСОБА_1 було перераховано 75 157 грн. 65 коп. (а.с. 127 т. 1, 16 т. 2).
За таких підстав, колегія суддів вважає, що позовні вимоги також не підлягають задоволенню в зв`язку з передчасно поданими, більш того ОСОБА_1 за рішенням суду першої інстанції на підставі оскаржуваного рішення в частині негайного виконання був поновлений на роботі.
Що стосується позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати з 01.03.2020 року по 24.04.2020 року, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Колегія суддів приймає до уваги надані до суду представником відповідача табелі обліку використання робочого часу за період з 01.03.2020 року по 24.04.2020 року, згідно яких вбачається, що ОСОБА_1 фактично не працював, напроти прізвища позивача у табелях обліку часу проставлені позначки неявка з нез`ясованих причин (НЗ) (а.с. 96 т.1, 24,25 т. 2).
З урахуванням того, що ОСОБА_1 з 01.03.2020 року по 24.04.2020 року не виконував роботу, був відсутнім на робочому місці, що підтверджується табелем робочого часу, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення заробітної плати, яка повинна бути виплачена за виконану роботу.
За наведених вище обставин, колегія суддів приходить висновку про те, що суд першої інстанції, безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, а також стягнення виплат при звільненні за невикористану відпустку та вихідну допомогу, а тому рішення підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні цих вимог.
З доводами апеляційної скарги, колегія суддів погоджується частково, однак доводи апеляційної скарги про обґрунтованість заявленого відводу судді першої інстанції в зв`язку з незаконністю ухвали суду та відмовою у задоволенні заявлених клопотань, колегія суддів вважає необґрунтованими з тих підстав, що відповідно до ч. 4 ст. 36 ЦПК України, незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання, не може бути підставою для відводу.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди с рішенням суду та переоцінці доказів, які прийняті судом, та їм надана належна правова оцінка.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскільки суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2020 року – скасувати.
Прийняти постанову.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди – залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 10 жовтня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра