Номер провадження: 22-ц/813/5278/22 
Справа № 523/5743/21
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2021 року по цивільній справі за позовом Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України до ОСОБА_1 про повернення майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року Одеський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України звернувся до суду до ОСОБА_1 з позовом про повернення майна з чужого незаконного володіння, мотивуючи його тим, що на виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2016 у справі № 521/13223/16-ц було сплачено на користь відповідача 45 563,72 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Посилаючись на скасування зазначеного рішення судом касаційної інстанції, позивач просив суд стягнути з відповідача перераховані йому кошти з підстав, що передбачені положеннями ст.ст. 1212, 1215 ЦК України. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2021 року позовні вимоги Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України до ОСОБА_1 про повернення майна з чужого незаконного володіння - залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2021 року та задовольнити вимоги у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки районного суду не повною мірою відповідають дійсним обставинам справи, що підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим позивач зауважує про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Дана справа за ціною позову ( 45 563,72 грн.) та відсутністю позовних вимог немайнового характеру згідно зі ст. 369 ЦПК України підлягає розгляду апеляційним судом без виклику її учасників.
Як встановлено ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Разом з тим через електронну пошту з електронної адреси ОСОБА_2 без електронного підпису надійшла заява від імені ОСОБА_1 про неможливість його прибуття в судове засідання через знаходження у секторі відповідальності бригади морської піхоти ЗС України та про відкладення розгляду справи до його демобілізації. У даній заяві також зазначено, що додається фотокопія першої сторінки військового квитка ОСОБА_1 та довідки про знаходження у складі бригади морської піхоти.
Проте серед доданих фотокопій читабельною є лише фотокопія першої сторінки військового квитка ОСОБА_1 , в той час, як якість фотокопії довідки про знаходження ОСОБА_1 у складі бригади морської піхоти, не надає візуальної можливості зрозуміти її зміст. 
Будь-яких інших документів на підтвердження перебування ОСОБА_1 у складі ЗС України, відповідачем не надано.
Враховуючи наведене, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зупинення провадження у справі згідно з п.2 ч.1 ст. 251 ЦПК України.
Також відсутні підстави і для відкладення розгляду справи з огляду на те, що дана справа розглядається у відповідності до ст. 369 ЦПК України без виклику сторін.
Будь-яких обставин, які б надавали апеляційному суду підстави для здійснення виклику сторін у заяві ОСОБА_1 не наведено.
Отже, розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи із наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає. 
Відмовляючи у позові, суд виходив з необґрунтованості заявлених вимог про стягнення на підставі положень ст.ст. 1212, 1215 ЦК України з відповідача перерахованих йому коштів в порядку виконання судового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке в подальшому було скасовано, та при новому розгляді справи у цих вимогах відмовлено.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що:
- рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2016 у справі № 521/13223/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, за участю третіх осіб - представницького органу працівників Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, директора Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України - Костіна О.Ю. про визнання наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ № 61 від 10.05.2016 в частині про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани; визнано протиправним та скасовано наказ № 83 від 30.05.2016 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника завідувача відділу - завідувача сектору криміналістичного дослідження транспортних засобів і реєстраційних документів, що їх супроводжують відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Стягнуто з Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 56 352,62 грн. та 500,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах одного місячного платежу допущено негайне виконання судового рішення;
- платіжним дорученням від 18.11.2016 року № 564 Одеський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України перерахував ОСОБА_1 10 016,69 грн. з призначенням платежу: «За час вимушеного прогулу по виконавчому листу від 14.11.2016 року»;
-ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.01.2017 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін;
-платіжним дорученням від 06.03.2017 року № 103 Одеський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України перерахував ОСОБА_1 35 547,03 грн. з призначенням платежу: «Перерахування на вкл. рах. випл. по виконавчому листу від 23.02.2017 року»;
-взагалі на виконання рішення суду у справі № 521/13223/16-ц перераховано ОСОБА_1 45 563,72 грн., що не заперечувалося сторонами справи;
-постановою Верховного Суду від 20.02.2019 року ухвалені у справі № 521/13223/16-ц рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції;
-під час нового розгляду справи, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02.07.2019 року у задоволенні зазначеного позову відмовлено;
- постановою Одеського апеляційного суду від 02.04.2020 року зазначене рішення суду першої інстанції частково скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та визнано незаконним і скасовано наказ директора Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 61 від 10.05.2016 року, в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та оголошення йому догани. В іншій частині рішення суду залишено без змін;
-постановою Верховного Суду від 22.12.2020 року ухвалені у справі рішення залишено без змін;
-ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 30.06.2020 року у справі № 521/13223/16-ц у задоволенні заяви Одеського науково-дослідного експертно-кримінального центру МВС про поворот виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, за участю третіх осіб - представницького органу працівників Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, директора Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України - Костіна О.Ю. про визнання наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності незаконними та їх скасування, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, відмовлено.
Колегія суддів виходить з такого.
Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, посилався на те, що оскільки після скасування рішень у справі в касаційному порядку та направлення справи на новий розгляд, судами при новому розгляді справи відмовлено у вимогах ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплачені раніше в порядку виконання судового рішення грошові кошти в сумі 45 563,72 грн. підлягають поверненню відповідачем на користь позивача, як безпідставно набуте майно на підставі статті 1212 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.
Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження N 14-445цс18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доказів про набуття ОСОБА_1 45 563 грн. 72 коп. у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, на такі обставини сторони не посилаються.
Звертаючись до суду з позовом про зобов`язання повернути стягнутого в порядку виконання судового рішення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Одеський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр Міністерства внутрішніх справ України помилково вважав, що наявні передбачені цивільним законодавством підстави для повернення грошових коштів на підставі вимог статті 1212 ЦК України.
Незважаючи на те, що в порядку виконання судового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем були перераховані стягнуті грошові кошти у повному обсязі, і що в подальшому постановою Верховного Суду від 20.02.2019 року ухвалені у справі № 521/13223/16-ц рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовані з направленням справи на новий розгляд, а при новому розгляді справи у вимогах про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено, ці кошти в силу вимог статті 1215 ЦК України поверненню не підлягають.
Аналогічний по суті висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/22781/17. 
Як вбачається з матеріалів справи позивач звертався із заявою про поворот виконання судового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 56 352,62 грн. (за вирахуванням податків та обов`язкових платежів) та моральної шкоди у розмірі 500 грн. 
При цьому колегія суддів звертає увагу, що обмеження, встановлені у ст. 445 ЦПК України щодо особливостей повороту виконання рішення суду в окремих категоріях справ, стосуються зокрема заробітної плати та інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, а не будь-яких стягнень, які здійснені судом в межах розгляду такої категорії справ. 
Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено: 25.11.2022 року. 

Головуючий                                О.М. Таварткіладзе

Судді:                                А.П. Заїкін

                                                                               С.О. Погорєлова