ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року	Львів	Справа № 260/1433/22 пров. № А/857/12995/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Носа С. П.	
 за участю секретаря судового засідання  	Обрізка І. М. Кушик Ю.Т.	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові   апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції України на рішення  Закарпатського окружного адміністративного суду  від 03 серпня 2022 року  у справі № 260/1433/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції України   про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, 

місце ухвалення судового рішення  	м. Ужгород	
Розгляд справи здійснено за правилами	загального позовного провадження	
суддя у І інстанції	Микуляк П.П.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена	
ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції України   про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі.
Рішенням  Закарпатського окружного адміністративного суду  від 03 серпня 2022 року  у справі № 260/1433/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Закарпатській області, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі - задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Національної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України по особовому складу №573 о/с від 04.03.2022 року про звільнення ОСОБА_1 .
Поновлено старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на займаній під час звільнення посаді інспектора взводу №2 роти №2 (з обслуговування м. Ужгорода) батальйону з 06 березня 2022 року.
Рішення в частині поновлення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №2 роти №2 батальйону (з обслуговування м. Ужгорода) підлягає до негайного виконання.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги  вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підтвердження доводів апеляційної скарги  вказує, що наказ №573 о/с про звільнення позивача  зі служби в поліції на підставі п.7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» є таким, що видано на підставі поданого позивачем рапорту про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. 05.03.2022 року позивачем у відділі кадрового забезпечення було отримано трудову книжку, військовий квиток, припис для постанови на військовий облік. Вказує, що поштове відправлення  про відкликання позивачем рапорту містить неіснуючого адресата, позаяк такого органу як Департамент патрульної поліції у Закарпатській області не існує. Окрім того, звертає увагу на те, що  таке поштове відправлення до відповідача не надходило. Конверт не містить штрих коду за яким його можливо відстежити, не містить повідомлення про вручення адресату,  не містить поштових марок які б свідчили  про оплату поштового відправлення.
Позивач  подав відзив  на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. 
Про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений за допомогою електронних засобів зв`язку, шляхом надіслання повістки та ухвал на електронну адресу відповідача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. У судове засідання не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника відповідача у іншому судовому процесі та віддаленістю місця знаходження суду.
Стосовно поданого представником відповідача клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги, то колегія суддів вказує, що судом забезпечено право учасників справи на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, однак таким правом представник відповідача не скористався.
Водночас, колегія суддів враховує, що судом апеляційної інстанції не була визнана обов`язкова участь у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі та не явка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача Радь І.І. надав пояснення та заперечив проти доводів апеляційної скарги.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що  зібраними у справі доказами підтверджено обставини з приводу подання  04.03.2022 року позивачем рапорту про його звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. 
Проте, у вказаний день 04.03.2022 року позивачем було написано рапорт про відкликання рапорту про звільненні за власним бажанням, який у зв`язку з відмовою в отриманні  направлено засобами поштового зв`язку на адресу відповідача. 
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов висновку, що  позивач в установлені строки   висловив своє  бажання щодо продовження служби в поліції, що в силу п.68 Положення №114 унеможливлює його звільнення 04.03.2022 року. 

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 04 березня 2022 року  позивач подав до відділу кадрового забезпечення рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. В тексті рапорту  позивач зазначив, що просить звільнити його з 05.03.2022 року у зв`язку з неможливістю продовжити роботу та необхідністю доглядати за дитиною до досягнення нею 14 років (а.с. 37).
До матеріалів справи також долучено копію рапорту позивача від  04 березня 2022 року  про відкликання рапорту про своє звільнення зі служби в поліції від 04.03.2022р. 
Згідно пояснень наданих суду першої інстанції  відділ кадрового забезпечення Управління патрульної поліції відмовився від отримання  вказаного рапорту  у зв`язку з чим рапорт про відкликання рапорту про звільнення позивачем було направлено засобами поштового зв`язку на адресу Управління патрульної поліції в Закарпатській області: м. Ужгород, вул. Кошового, буд.2.
В підтвердження вказаних пояснень до матеріалів справи долучено копію поштового конверту з відтиском поштового штемпеля 04.03.2022 року.
Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України по особовому складу №573 о/с старшого лейтенанта поліції позивача інспектора взводу №2 роти №2 батальйону (з обслуговування м. Ужгорода) було звільнено з управління патрульної поліції в Закарпатській області з 05 березня 2022 року, на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію".
Не погоджуючись з прийнятим наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожній людині за  Конституцією України  та міжнародно-правовими актами, ратифікованими Україною, гарантовано одне з фундаментальних соціально-економічних прав: право на працю - тобто право заробляти собі на життя працею, яку вільно обирає особа, а держава зобов`язана утверджувати за забезпечувати таке право (стаття 43 Конституції України). Також, право на працю закріплено статтею 6  Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікований державою Україна 19.10.1973 року.
Реалізацію цієї конституційної гарантії забезпечено системою норм, у першу чергу, трудового законодавства, в яких встановлено порядок, процедуру та систему захисту громадянина від незаконного звільнення.
Окремою категорією спорів з приводу незаконного звільнення - спори з приводу звільнення з публічної служби, які в першу чергу регулюються спеціальним законодавством (галузевим), а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано такі правовідносини або ж у випадку коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Пунктом 17 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено поняття публічної служби, відповідно до якого публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування й такі спори підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно.
Закон України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до частини першої, другої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з частиною першою статті 48 Закону №580-VIІI призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.
Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції (ст. 60 Закону № 580-VIII).
Пунктом 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.
Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга і третя статті 77 Закону № 580-VIII).
Згідно з пунктом 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі по тексту іменовано- Положення №114 ) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Відповідно до пункту 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Тлумачачи застосування пункту 68 Положення № 114 Верховний Суд України у постанові від 24 червні 2014 року у справі № 21-241а14 та Верховний Суд  у постановах від 12.08.2019 у справі № 810/3376/16, від 20.12.2019 у справі № 826/375/17, від 15.02.2021 у справі № 160/3607/19  зазначили, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
Проте у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.    
Такою домовленістю, зокрема,    слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. 
Особливістю розглянутого правового регулювання є те, що змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.08.2019 у справі № 815/1490/16, від 22.11.2019 у справі № 813/740/17.
Наведене свідчить, що правовідносини стосовно проходження служби в  органах  поліції і звільнення позивача з цієї служби за власним бажанням не є трудовими та врегульовані спеціальним законодавством, тому відсутні підстави для застосування норм трудового законодавства при вирішенні цієї справи.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах, зокрема, від 09 лютого 2021 року (справа № 826/10404/16) і від 30 вересня 2020 року (справа № 826/16621/17), яка, по суті, основується на згаданому правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24 червня 2014 року у справі № 21-241а14.
Відтак, працівник органів  поліції може бути звільнений до закінчення тримісячного строку в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення у випадку зазначення ним конкретної дати звільнення. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що у відносинах звільнення за власним бажанням поліцейського діє правило за яким, звільнення у порядку пункту 68 Положення є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин. Інших строків щодо звільнення за власним бажанням у Положенні не встановлено.
У цій справі встановлено, що позивача звільнили (відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII) на підставі його рапорту [від 04.03.2022 року], у якому було  ним зазначено про наявність у позивача бажання  звільнитися за власним бажанням -   «з 05.03.2022 року». 
Відповідно до резолюції, вчиненої 04.03.2022 року   на вказаному рапорті ТВО начальника УПП в Закарпатській області підполковника поліції В. Наймак висловив клопотання про задоволення вказаного рапорту.  
Надаючи правову оцінку  вказаному рапорту, колегія суддів зазначає що висловлене позивачем бажання про звільнення  його зі служби в органах поліції із зазначенням  словосполучення: «з 05.03.2022 року» не вказує на те, що позивач мав   чіткий та беззаперечний намір звільнити зі служби в поліції саме -05.03.2022року, адже   конкретної  дати  звільнення ним зазначено не було.   
На переконання суду висловлене позивачем  бажання щодо  його звільнення з органів поліції «з 05.03.2022» вказує, що  позивач в установленому порядку за три місяці (як того вимагає пункт 68 Положення №114) попередив відповідача про наявність у нього наміру звільнитися зі служби  за власним бажанням починаючи  «з 05.03.2022», що в свою чергою вказує на наявність у позивача права до закінчення тримісячного строку відкликати поданий рапорт.
За наведених обставин справи,  колегія суддів зазначає, що подання позивачем рапорту про необхідність його звільнення зі служби без зазначення чіткої дати його звільнення  не вказує на наявність у сторін  домовленості про звільнення позивача  до закінчення тримісячного строку.
Відносно ж доводів скаржника з приводу невірного зазначення  на поштовому конверті неіснуючої особи  до якої позивач направив    рапорт  від 04.03.2022 року про відкликання раніше поданого рапорту  щодо його звільнення за власним бажанням, то колегія суддів зазначає, що  станом на  дату винесення оскаржуваного наказу  про звільнення позивача зі служби тримісячний  строк для можливості відкликання поданого позивачем рапорту не закінчився.  
Окрім того, колегією суддів ураховано, що  поштове відправлення (а.с. 29) містить відтиск штемпеля відділу поштового зв`язку про  надходження  відправлення на адресу: АДРЕСА_1 .  З матеріалів справи слідує, що за вказаною адресою перебуває - Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції (а.с. 24). Як наслідок зазначення позивачем на  поштовому відправленні в якості одержувача - Департамент патрульної поліції в Закарпатській області не вказує на неможливість  ідентифікувати  фактичного одержувача кореспонденції, яким за будь-яких обставин є орган патрульної поліції, що міститься за вказаною адресою. 
Ураховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо передчасного прийняття  відповідачем оскаржуваного наказу  про звільнення позивача, що позбавило позивача можливості реалізації права в продовж трьох місяців на відмову від рапорту про звільнення.
За приведених обставин, наказ відповідача від 04.03.2022 № 573 о/с про звільнення позивача  зі служби в поліції за власним бажанням, де підставою вказаний рапорт від 04.03.2022р. є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач відповідно підлягає поновленню на  раніше займаній посаді.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до д  п.1 ч.6 ст. 12 КАС України до справ незначної складності належать справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні  Закону України  "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Відповідно до примітки  статті 51-3   Закону України «Про запобігання корупції» посада, яку займав позивач до звільнення - інспектора взводу №2 роти №2 (з обслуговування м. Ужгорода) батальйону не відноситься до переліку  службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Як наслідок вказана справа належить до справ незначної складності та на неї поширюються приписи частини п`ятої  статті 328 КАС України.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                                П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції України залишити без задоволення.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду  від 03 серпня 2022 року  у справі № 260/1433/22 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Повне судове рішення складено 27 жовтня 2022 року