ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1125/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №694/1660/21 Категорія: 304090000 	Сакун Д. І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
секретар Зінченко Ю.О.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
представник позивача – адвокат Лучинович Інна Віталіївна;
відповідач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;
особа, яка подала апеляційну скаргу – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання припиненим договору кредиту, договору іпотеки, припинення іпотеки і заборони щодо нерухомого майна в порядку захисту прав споживача, 

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2006 року належить житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 . 
03 березня 2006 року між ОСОБА_1 як позичальником та AT КБ «ПриватБанк» як позикодавцем укладено кредитний договір №CSZ0GK00000003, відповідно до п.1.1 якого Банк зобов`язується надати ОСОБА_1 кредитні кошти на строк до 13 березня 2026 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 130 000,00 грн. зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом. В цей же день між сторонами укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого позивач передав відповідачу в іпотеку вказаний житловий будинок як забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором.
25 грудня 2008 року Банк направив на адресу ОСОБА_1 лист, яким повідомлено, що за кредитним договором №CSZ0GK00000003 відсоткова ставка збільшується з 01 лютого 2009 року з 12% до 22,73% та запропоновано до 20 січня 2009 року повідомити про незгоду зі збільшенням відсоткової ставки. Вказаний лист ОСОБА_1 отримав 23 січня 2009 року та упродовж 20-днів повідомив про свою незгоду з підвищенням відсоткової ставки.
Зазначені обставини встановлені рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2009 року, справа №2-438/09.
Таким чином, позивач вважає, що строк виконання зобов`язань за кредитним договором настав 12 лютого 2009 року, оскільки впродовж вказаного 20-денного строку Банк не отримав згоду Позичальника на зміну кредитної ставки.
Аналогічним чином Банк змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором шляхом пред`явлення вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту, звернувшись до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовною заявою у справі №2-438/09 та визначивши остаточну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 131 997,73 грн.
Отже, сума коштів, яка сплачена ОСОБА_1 після грудня 2009 року зараховується на виконання вимоги банку про дострокове повернення кредиту у розмірі 131 997,73 грн. Після зміни строку кредитування розмір цієї вимоги не міг бути збільшений за рахунок нарахування пені, відсотків за користування кредитом.
Після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту ОСОБА_1 сплатив на користь AT КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення кредиту 151 362,41 грн.
Зазначені обставини також встановлені рішенням Звенигородського районного суду від 11 грудня 2020 року у справі № 694/2122/19, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, яким відмовлено у позові Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2006 року №CSZ0GK00000003 у сумі 120 143, 96 грн., що визначена Банком як тіло кредиту.
ОСОБА_1 звернувся до відповідача з листом, у якому просив у зв`язку з відсутністю заборгованості за кредитним договором звернутись до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки житлового будинку.
Листом від 11 червня 2021 року №20.1.0.0.0/7-210602/13211 відповідач повідомив, що за кредитним договором існує заборгованість та надав позивачу виписку по кредитному договору від 13 березня 2006 року №CSZ0GK00000003, згідно з якою залишок заборгованості по кредиту становить 981 769,44 грн., в тому числі - по тілу кредиту - 166 450,14 грн.
Позивач наполягає, що зобов`язання за договором кредиту припинені повним фактичним виконанням, оскільки з моменту зміни строку кредитування припинилось право відповідача нараховувати проценти за користування кредитом та неустойку. Сплачена позивачем сума коштів перевищує загальний розмір вимоги, пред`явленої Банком в порядку дострокового повернення коштів.
ОСОБА_1 просив суд: визнати припиненим кредитний договір від 13 березня 2006 року №CSZ0GK00000003, укладений між ОСОБА_1 та AT КБ «ПриватБанк»; визнати припиненим договір іпотеки №CSZ0GK00000003, укладений між ОСОБА_1 та AT КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Бедратою Н.М.; припинити іпотеку нерухомого майна, а саме: житлового будинку загальною площею 172,4 кв.м., житловою площею 117,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована в Державному реєстрі іпотек за №2995452 приватним нотаріусом Бедрата-Скляр Н.М.; припинити заборону на вказане нерухоме майно, яка зареєстрована в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 21 березня 2006 року за №2995335 приватним нотаріусом Бедрата-Скляр Н.М.; стягнути з AT КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7 500 грн.
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.
Рішення суду обґрунтоване тим, що заборгованість позивача ОСОБА_1 за кредитним договором № CSZ0GK00000003 від 13 березня 2006 року погашена у повному обсязі, сплачені кошти перевищують суму заборгованості, яку мав право вимагати банк, що підтверджено рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року у справі №694/2122/19, яке має в даному випадку преюдиційне значення.
Суд вказав, що оскільки зобов`язання за кредитним договором є припиненими у зв`язку з його повним і належним виконанням позичальником, то визнанню припиненою підлягає й іпотека, азаписи про державну реєстрацію обтяження нерухомого майна та запис про іпотеку цього майна підлягає скасуванню.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Звенигородського районного суду від 19 травня 2022 року і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності, який почав перебіг з 18 грудня 2009 року, про що заявляв відповідач, однак, судом це не було враховано.
Зазначає, що ОСОБА_1 виконав рішення суду про стягнення заборгованості лише у 2016 році, тому у позивача існує заборгованість за кредитним договором внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду, а тому відсутні підстави для припинення кредитного та іпотечного зобов`язань.
Крім того вважає, що розмір судових витрат, стягнутих рішенням суду є не співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, тому його слід зменшити.
Представник позивача – адвокат Лучинович І.В. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем не заявлялось про застосування строку позовної давності, та вважає, що строк позовної давності слід рахувати із моменту отримання листа відповідача від 11 червня 2021 року про відмову у знятті обтяження із іпотечного майна, належного позивачу.
Вказує, що за відсутності вимоги кредитора про сплату інфляційного збільшення та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, обов`язок із їх сплати не настає, а тому його не сплата не впливає на припинення кредитного договору.
Крім того зазначає, що відповідачем не подавалось клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції та докази на підтвердження не співмірності таких витрат, тому їх розмір є обґрунтованим. Також просить стягнути із відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6000 грн.
Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2006 року належить житловий будинок по АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване Звенигородським виробничим підрозділом ЧООБТІ 03 березня 2006 року за № 6448 (а.с. 18-20).
13 березня 2006 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № CSZ0GK00000003, згідно якого Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк до 13 березня 2026 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 130 000 грн. на придбання житла, а також у розмірі 26 000 грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,55% щомісяця в період сплати від суми виданого кредиту. Позичальник у свою чергу зобов`язувався повернути кредит, сплачувати відсотки, винагороди в зазначені в договорі строки (а.с. 26-29).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 13 березня 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки № CSZ0GK00000003, за яким позичальник передав в іпотеку житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30-31).
21 березня 2006 року відомості про заборону на нерухоме майно та інформація про договір іпотеки були внесені до відповідних реєстрів (а.с. 24-25).
Рішенням Звенигородського районного суду від 11 грудня 2009 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення заборгованості по кредитному договору на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 33-34).
Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року відмовлено в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № CSZ0GK00000003 від 13 березня 2006 року (а.с. 48-50).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив із того, що зобов`язання за кредитним договором № CSZ0GK00000003 від 13 березня 2006 року припинені, у зв`язку із їх повним виконанням боржником ОСОБА_1 . 
Так, рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 01 грудня 2009 року становила 137986,83 грн, а після пред`явлення банком вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором боржником було сплачено 151362,41 грн.
Також вказаним рішенням суду встановлено, що звернувшись у 2009 році із позовом про звернення стягнення заборгованості по кредитному договору на предмет іпотеки, банк використав своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту , що залишилась несплаченою та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, та змінив на власний розсуд умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Такі висновки суду відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, у якій Верховний Суд дійшов висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
26 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із листом, у якому просив звернутись до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки нерухомого майна, а саме: житлового будинку загальною площею 172,4 кв.м., житловою площею 117,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на підставі договору іпотеки від 13 березня 2006 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , у зв`язку із повним виконанням зобов`язань за кредитним договором (а.с. 57-59).
Згідно із листом АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-210602/13211 від 11 червня 2021 року Банк відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 та вказав, що незважаючи на виконання рішення суду і погашення суми боргу, обчисленої на дату звернення банком до суду, на час розгляду листа ОСОБА_1 існує заборгованість за кредитним договором, оскільки на неповернуту суму кредиту продовжували нараховуватись відсотки за його користування (а.с. 60-61).
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19 (провадження № 61-18981св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 569/23247/18 (провадження № 61-14784св19) зазначено, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, передбаченою умовами договору, за неналежне виконання таких умов, та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Отже з моменту пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором (пред`явлення позову у 2009 року) банк втратив право на нарахування процентів у розмірі, встановленому кредитним договором. Водночас у банка виникло право на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат в порядку статті 625 ЦК України до моменту фактичного повного виконання зобов`язань за кредитним договором.
Таким чином, у зв`язку із затримкою виконання зобов`язань із дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, про що вказував відповідач в апеляційній скарзі, посилаючись на те, що останнє погашення заборгованості було проведено позивачем лише у 2016 році, у ОСОБА_1 не виникає будь-яких інших зобов`язань за кредитним договором. При цьому кредитор має право порушувати питання про стягнення з ОСОБА_1 коштів на підставі статті 625 ЦК України за період невиконання вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором. Однак таке право кредитора виникає в силу Закону, а не договору, тому посилання в апеляційній скарзі на те, що у позивача існує заборгованість за кредитним договором внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду, а тому відсутні підстави для припинення кредитного та іпотечного зобов`язань, є помилковими.
Колегія суддів відхиляє твердження скаржника про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності.
Так, згідно із матеріалами справи під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача не заявляв про пропуск позивачем строку позовної давності, тому судом першої інстанції не розглядались такі вимоги відповідача.
Разом з тим, колегія суддів вказує, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки після пред`явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» зверталось із позовом про стягнення заборгованості, в задоволенні якого було відмовлено рішенням Звенигородського районного суду від 11 грудня 2020 року.
Крім того у травні 2021 року ОСОБА_1 звертався до відповідача із заявою щодо припинення іпотеки належного йому нерухомого майна, однак, листом від 11 червня 2021 року позивачу відмовлено у задоволенні вказаної заяви, що свідчить про не визнання банком факту припинення зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами, укладеними із позивачем. Із позовом ОСОБА_1 звернувся до суду у вересні 2021 року. Таким чином позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом.
Посилання в апеляційній скарзі на не обґрунтований розмір судових витрат на правничу допомогу, стягнутих судом першої інстанції, також є безпідставними, оскільки під час розгляду справи судом відповідачем не заявлялось клопотання про зменшення розміру судових витрат із належним обґрунтуванням такого клопотання. Водночас представником позивача надано належні докази понесення позивачем витрат на правничу допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції в розмірі 7500 грн, які обґрунтовано стягнуто судом з відповідача на користь позивача у зв`язку із задоволенням позовних вимог.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Разом з тим, судом застосовано не ефективний спосіб захисту порушеного права позивача шляхом визнання припиненими кредитного та іпотечного договорів.
Так, відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 вказала, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.
Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності в певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 кроку у справі № 522/1528/15-ц, провадження 14-67цс20).
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Одним зі способів припинення зобов`язання є його виконання (частина перша статті 599 ЦК України).
За загальним правилом статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється саме у зв`язку з належним його виконанням.
Під належним виконанням зобов`язань слід розуміти здійснення кредитором і боржником дій щодо реалізації прав та обов`язків, що випливають із зобов`язання. За своїм характером це поняття включає належних кредитора і боржника, належні час, предмет, місце і спосіб виконання.
Судом встановлено, що боржником повністю виконано зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про те, що будь-які інші вимоги в цих правовідносинах будуть неможливі. У зазначеному випадку неможливість пред`явлення наступних вимог у будь-якому обсязі до боржника свідчить про неможливість подальших правовідносин між кредитором та боржником, а тому слід дійти висновку, що зобов`язання боржника у таких кредитних правовідносинах припиняється.
Отже, за встановлених у цій справі обставин позивач мав право заявити позов про припинення зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з його виконанням. Такий спосіб захисту є належним і за своєю суттю є позовом про визнання відсутнього права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18).
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача, є не припинення кредитного та іпотечного договорів, як визначено судом першої інстанції, а припинення зобов`язань за вказаними договорами. 
З огляду на викладене, рішення суду в цій частині слід скасувати та прийняти нове рішення, застосувавши ефективний спосіб захисту порушених прав. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» слід задовольнити частково; рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року скасувати в частинах визнання припиненими кредитного та іпотечного договорів та прийняти в цих частинах нове рішення, яким визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором № CSZ0GK00000003 від 13 березня 2006 року, укладеним між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк»; визнати припиненими зобов`язання за договором іпотеки нерухомого майна, а саме житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладеного 13 березня 2006 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк». В решті частини рішення слід залишити без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України колегія суддів вважає, що із відповідача слід стягнути на користь позивача понесені останнім документально підтверджені витрати на правничу допомогу під час перегляду судового рішення апеляційним судом в розмірі 6000 грн, оскільки оскаржуване рішення суду фактично є правильним по суті позовних вимог, а колегія суддів, змінюючи рішення, лише застосувала ефективний спосіб захисту порушених прав позивача. Такий розмір судових витрат колегія суддів вважає обґрунтованим та спів мірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року скасувати в частинах визнання припиненим кредитного договору № CSZ0GK00000003 від 13 березня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та визнання припиненим договору іпотеки нерухомого майна, а саме житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладеного 13 березня 2006 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк». Прийняти в цих частинах нове рішення.
Визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором № CSZ0GK00000003 від 13 березня 2006 року, укладеним між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк».
Визнати припиненими зобов`язання за договором іпотеки нерухомого майна, а саме житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладеного 13 березня 2006 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк».
В решті частини рішення залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 6000 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді                                  

Повний текст постанови складений 08 вересня 2022 року