справа № 761/12789/21                           головуючий у суді І інстанції Притула Н.Г.
провадження № 22-ц/824/9036/2022     суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
        ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 листопада  2022 року                                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Солодом Романом Володимировичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення недоплаченої частини заробітної плати, -
 
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення недоплаченої частини заробітної плати. В позовних вимогах позивач просив визнати протиправними та скасувати накази №207 від 28.12.2012, №183 від 29.11.2013 року, №84 від 24.09.2015 року, №41 від 29.04.2016 року, №103 від 30.11.2016 року, №114 від 30.12.2016 року; №30 від 28.04.2017 року; №73 від 30.11.2017 року, №28 від 27.06.2018 року; №67 від 30.11.2018 року та №26 від 27.06.2019 року; стягнути з відповідача на користь позивача частину заробітної плати з 01.11.2013 року по 17.10.2019 року, яка на день подачі позову складає 205 068,56 грн. з урахуванням податків та обов`язкових платежів.
Вимоги обґрунтовані тим, що з 1978 року позивач перебуває в трудових відносинах з відповідачем та з 17.10.2019 року на посаді директора Театру-студії кіноактора. 03.10.2019 року позивача було ознайомлено з наказом №200/1-к від 20.05.2013 року яким було встановлено неповний робочий день - 4 години при п`ятиденному робочому тижні. Не погодившись із зазначеним наказом позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва (справа №752/20718/19). При розгляді зазначеної справи позивачу стало відомо про оскаржувані накази. Вказані накази суд не досліджував та не надавав їм правової оцінки, а тому оскільки позивач вважає, що зазначені накази (оскаржувані) встановлюють 0,5 ставки посадового окладу, записи про які містяться в особовій картці № НОМЕР_1 , звернувся до суду із зазначеними вимогами, так як вважає що відповідач в порушення вимог ст.ст.32, 56, 103 КЗпП України не попереджав про зміну істотних умов праці за два місяці. Як зазначає позивач, зміни в організації виробництва і праці відповідачем не вводилися, отже і зміна розміру оплати праці є незаконною. А тому оскільки зміни умов праці є незаконними, позивач вважає, що за період з 01.11.2013 року по 17.10.2019 року має бути стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 205 068,56 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року в позові ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені О.Довженка» про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення недоплаченої частини заробітної плати відмовлено в повному обсязі.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив:
-             витребувати з Голосіївського районного суду м. Києва та дослідити матеріали цивільної справи № 752/20718/19 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені О.Довженка» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення заборгованості по заробітній платі;
-            зобов`язати Державне підприємство «Національна кіностудія художніх фільмів імені О.Довженка» надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2013 року по 17 жовтня 2019 року із зазначенням кожної складової заробітної плати.
-            скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року частково, в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені О.Довженка» на користь ОСОБА_1 частини заробітної плати з 01 грудня 2013 року по 17 жовтня 2019 року, яка на день подачі позову складала суму 202 068,56 (двісті дві тисячі шістдесят вісім) гривень 56 копійок за період з 01 грудня 2013 року по 31 серпня 2019 року з урахуванням податків та обов`язкових платежів та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу задовольнити.
При цьому, вказує, що суд першої інстанції не витребовував та не вивчав матеріали справи № 752/20718/19 та, відповідно, не з`ясовував чи взагалі досліджували суди в ході її розгляду накази (докази, на підставі яких встановлюються обставини справи), які є предметом спору вданій справі. Апелянт вважає, що висновки суду апеляційної інстанції у справі № 752/20718/19 щодо ознайомлення апелянта з оскаржуваними наказами не мають преюдиційного значення для справи № 761/12789/21, так як є фактично правовим висновком, зробленим судом на підставі оцінки підписів апелянта на особовій картці № НОМЕР_1 , а не самих наказів. 
Апелянт наголошує, що обставини справи, на підставі яких він звернувся до суду за захистом свого права на заробітну плату у даній справі є відмінними від справи №752/20718/19. Вказує, що в даній справі підставами позову було встановлення незаконності наказів, якими апелянту змінено істотні умови праці і які перешкоджають у задоволенні вимог про стягнення заробітної плати. Апелянт зазначає, що накази, які вказані в особовій картці № НОМЕР_1 не мають жодного відношення до зміни істотних умов праці та встановлення позивачу неповного робочого дня. 
Вважає, що враховуючи наявні підстави для стягнення на користь позивача недоотриманої ним заробітної плати (обставина, яка, на думку апелянта, була встановлена Київським апеляційним судом у справі № 752/20718/19) та те, що Шевченківський районний суд фактично встановив неспроможність обставин, які стали підставою для обмеження періоду стягнення заробітної плати датою 29 листопада 2013 року, суд першої інстанції повинен був стягнути недоотриману позивачем заробітну плату включно по дату його звільнення - 17 жовтня 2019 року. Апелянт переконаний, що суд першої інстанції не вирішив позовні вимоги за період з 01 вересня 2019 року по 17 жовтня 2019 року. 
Окрім того апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що відповідач не виконав вимоги ухвали суду першої інстанції про витребування довідки про нараховану та виплачену заробітну плату ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2013 року по 17 жовтня 2019 року із зазначенням кожної складової заробітної плати. А відтак, вважає, що за відсутності вказаної довідки суд першої інстанції був позбавлений можливості перевірити правильність обрахунку заборгованості заробітної плати.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
23 серпня 2022 року до суду надійшов відзив Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені О.Довженка», поданий представником - Кумановським М.В., згідно якого відповідач просив апеляційну скаргу  залишити без задоволенні, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки в даній справі ціна позову становить 205 068, 56 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувала справа (№752/20718/19) за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені О. Довженка» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення заборгованості по заробітній платі.
 
В позовних вимогах позивач просив: визнати протиправним та скасувати наказ № 200/1-к від 20 травня 2013 року; поновити йому попередні умови праці; стягнути з ДП "Національна кіностудія художніх фільмів імені О.Довженка" на його користь заробітну плату у сумі 216 827 грн 54 коп з урахуванням податків та обов`язкових платежів. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
 
В той же час, постановою Київського апеляційного суду від 20.10.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2020 року в частині визнання протиправним та скасування наказу, стягнення заборгованості по заробітній платі скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення яким позов ОСОБА_1 до державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені О. Довженка» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково - визнано протиправним та скасовано наказ №200/1-к від 20 травня 2013 року; стягнуто з державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені О. Довженка» на користь ОСОБА_1 заробітну плату у сумі 13 235 (тринадцять тисяч двісті тридцять п`ять) грн..01 коп. з урахуванням податків та обов`язкових платежів. В іншій частині рішення залишено без змін.
 
Як було встановлено апеляційним судом, наказом № 4-к від 06 січня 1995 року ОСОБА_1 призначений директором Театру - студії кіноактора, яка є структурним підрозділом Київської кіностудії художніх фільмів ім. О.Довженка.
Наказом № 200/1-к від 20 травня 2013 року "Про переведення на іншу роботу" позивача ОСОБА_1 було переведено на неповний робочий день та встановлено заробітну плату у розмірі 0,5 ставки посадового окладу.
 
Також судом встановлено, що на звороті Особової картки НОМЕР_1 містяться підписи ОСОБА_1 щодо неодноразового ознайомлення з наказами про встановлення йому посадового окладу та щодо отримання трудової книжки 18 жовтня 2019 року. При цьому, підпис позивача щодо ознайомлення з наказом №200/1-к від 20 травня 2013 року в особовій картці відсутній.
 
З копії наказу №200/1-к про переведення на 0,5 ставки також не вбачається підпису позивача у графі «Працівника», а також дати ознайомлення з даним наказом.
 
За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу № 200/1-к від 20 травня 2013 року.
 
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про неправомірність наказу про переведення ОСОБА_1 на 0,5 ставки з окладом 1990,00 грн, наявні підстави для стягнення на користь позивача недоотриманої ним заробітної плати.
 
Визначаючи розмір заробітної плати, що підлягає стягненню, апеляційний суд врахував, що на звороті Особової картки НОМЕР_1 містяться підписи ОСОБА_1 щодо ознайомлення з наказами про встановлення йому посадового окладу 0,5 ставки: №183 від 29 листопада 2013 року, №84 від 24 вересня 2015 року, №103 від 30 листопада 2016 року, №114 від 30 грудня 2016 року, №173 від 30 листопада 2017 року, №28 від 27 червня 2018 року, №67 від 30 листопада 2018 року та №26 від 27 червня 2019 року.
 
На виконання постанови Київського апеляційного суду від 20.10.2020 року, наказом №240-к від 11.11.2020 року Державне підприємство «Національна кіностудія художніх фільмів імені О.Довженка» скасувало наказ від 20.05.2013 року №200/1-к про переведення ОСОБА_1 , директора театру-студії кіноактора на 0,5 ставки.
 
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення з Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені О.Довженка» на користь ОСОБА_1 частини заробітної плати з 01 грудня 2013 року по 17 жовтня 2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи що оскаржувані накази не мають жодного відношення до зміни істотних умов праці та встановлення позивачу неповного робочого дня, постановою Київського апеляційного суду від 20.10.2020 року вирішено питання про стягнення заборгованості по заробітній платі у зв`язку із скасуванням наказу №200/1-к від 20.05.2013 року про переведення ОСОБА_1 на 0,5 ставки в тому числі за період з 01.11.2013 року по 17.10.2019 року (оскільки ці обставини досліджувались судом), таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
 
При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини першої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
 
Відповідно до частини 1 статті 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
 
Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (статті 1 і 2 КЗпП України).
 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Відповідно до статті 29 Закону № 108/95-ВР при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.
Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
 
Зміна істотних умов праці (розміру оплати праці, тривалості робочого часу, режиму роботи) може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.
 
Отже, згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП України у межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.
 
Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.
 
Аналогічні зі змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року в справі № 6-2748 цс 15.
 
 Відповідно до статті 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
 
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
 
Позивач у вимогах позовної заяви просив визнати протиправними та скасувати накази №207 від 28.12.2012, №183 від 29.11.2013 року, №84 від 24.09.2015 року, №41 від 29.04.2016 року, №103 від 30.11.2016 року, №114 від 30.12.2016 року; №30 від 28.04.2017 року; №73 від 30.11.2017 року, №28 від 27.06.2018 року; №67 від 30.11.2018 року та №26 від 27.06.2019 року, оскільки вважав, що зазначені накази встановлюють 0,5 ставки посадового окладу, записи про які містяться в особовій картці № НОМЕР_1 .
 
Однак, як вбачається з матеріалів справи, зі змісту вказаних наказів вбачається, що вони були видані щодо введення в дію штатного розпису ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» (а.с. 80-89).
 
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вказані накази стосуються затвердження штатного розпису та не мають жодного відношення до зміни істотних умов праці та встановлення позивачу неповного робочого дня.
 
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що єдиним наказом, який встановлював неповний робочий день позивачу, був наказ №200/1-к від 20.05.2013 року та після ознайомлення із змістом оскаржуваних наказів потреби у їх скасуванні немає, а тому просив прохальну частину позовної заяви викласти в редакції, що стосується лише стягнення частини заробітної плати в сумі 205 068,56 грн.
 
Таким чином, позивач визнав, що оскаржувані накази не визначають зміни істотних умов праці та встановлення позивачу неповного робочого дня.
 
Отже, наказом, який встановлював 0,5 ставки посадового окладу позивачеві був наказ №200/1-к від 20 травня 2013 року. Вказаний наказ було визнано протиправним та скасовано  постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року. 
 
Окрім того, зазначеним судовим рішенням було стягнуто з державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені О. Довженка» на користь ОСОБА_1 заробітну плату у сумі 13 235 (тринадцять тисяч двісті тридцять п`ять) грн. 01 коп з урахуванням податків та обов`язкових платежів за період з 20 травня 2013 року по 29 листопада 2013 року. При цьому суд встановив, що за період з 29 листопада 2013 року по день звільнення, стягнення заробітної плати на користь позивача є необґрунтованим і безпідставним оскільки на звороті Особової картки НОМЕР_1 містяться підписи ОСОБА_1 щодо ознайомлення з наказами про встановлення йому посадового окладу 0,5 ставки: №183 від 29 листопада 2013 року, №84 від 24 вересня 2015 року, №103 від 30 листопада 2016 року, №114 від 30 грудня 2016 року, №173 від 30 листопада 2017 року, №28 від 27 червня 2018 року, №67 від 30 листопада 2018 року та №26 від 27 червня 2019 року, а отже підстави для стягнення заробітної плати за вищевказаний період відсутні. 
 
Таким чином, вимога про стягнення частини заробітної плати за зміну істотних умов праці за період з 30 листопада 2013 року по день звільнення вже була предметом розгляду судом і мала своє вирішення по суті. 
 
Доказів щодо існування інших наказів, які б визначали зміну істотних умов праці позивачеві, стороною апелянта не надано.
А відтак, заявлена в даній справі вимога про стягнення з відповідача на користь позивача частини заробітної плати з 01.11.2013 року по 17.10.2019 року є безпідставною та такою, що не ґрунтується на жодних належних та допустимих доказав. 
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, позивачем не надано жодних належних, достатніх та допустимих доказів з метою обґрунтування заявлених позовних вимог. А тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову  ОСОБА_1 до державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» про визнання протиправними та скасування наказів, стягнення недоплаченої частини заробітної плати.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не витребовував та не вивчав матеріали справи № 752/20718/19 та, відповідно, не з`ясовував чи взагалі досліджували суди в ході її розгляду накази (докази, на підставі яких встановлюються обставини справи), які є предметом спору вданій справі апеляційний суд відхиляє, оскільки, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення суду, судом першої інстанції безпосередньо було досліджено оскаржувані накази, копії яких були надані стороною відповідача та містяться в матеріалах справи.
Довід апелянта, що висновки суду апеляційної інстанції у справі № 752/20718/19 щодо ознайомлення апелянта з оскаржуваними наказами не мають преюдиційного значення для справи № 761/12789/21, так як є фактично правовим висновком, зробленим судом на підставі оцінки підписів апелянта на особовій картці № НОМЕР_1 , а не самих наказів, колегією суддів розцінюється критично і до уваги не приймається, оскільки вказане судове рішення набрало законної сили, і в силу ч.4 ст. 82 ЦКП України вказані обставини не доказуються при розгляді іншої справи між тими ж сторонами.
Отже враховуючи, що під час перегляду справи судом апеляційної інстанції було безспірно встановлено, що у даній справі позивач просить стягнути заробітну плату за період з 01 листопада 2013 року по день звільнення - 17 жовтня 2019 року, а судовим рішенням, що набрало законної сили заробітну плату було стягнуто за період по 29 листопада 2013 року, тобто за період з 01 листопада 2013 року по 29 листопада 2013 року вимоги вже задоволені, а за період з 30 листопада 2013 року по 17 жовтня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні даного позову є цілком законними та обґрунтованими. 
Ухвалюючи рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
       Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
За таких обставин, доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки вони зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В:
                                                        
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Солодом Романом Володимировичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року - залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                                 Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                              О.Ф. Лапчевська

                    Г.І.Мостова