П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/15057/21-а 
                                                         Головуючий у 1-й інстанції:  Яремчук Костянтин Олександрович 
Суддя-доповідач:  Сапальова Т.В. 
06 жовтня 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сапальової Т.В. 
суддів:  Ватаманюка Р.В.  Капустинського М.М. 
за участю:
секретаря судового засідання: Чорнокнижник О.В., 
позивача: ОСОБА_1  
представника позивача Грачова А.В.,
представника відповідача: Харчука В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницької міської ради, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Вінницької міської ради №549 від 27 серпня 2021 року, яким йому відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража, а також зобов`язати відповідача надати відповідний дозвіл.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд задовольнити її.
Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до Вінницької міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража № НОМЕР_1 орієнтовною площею 0,0036 га, що розташована по АДРЕСА_1 . До такого клопотання, окрім інших документів, долучено також і графічний матеріал із зображенням місця розташування бажаної земельної ділянки.
Рішенням 11 сесії 8 скликання Вінницької міської ради від 27 серпня 2021 року №549 позивачу відмовлено у наданні такого дозволу у зв`язку з невідповідністю намірів вимогам містобудівної документації (ділянка розташована в комунально-складській зоні) та ст. 41 Земельного кодексу України.
Вважаючи відмову відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення Вінницької міської ради в частині відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки прийнято в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, а тому підстави для його скасування відсутні.
Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, та доводи апеляційної скарги, суд враховує наступне.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
У статті 40 Земельного кодексу України зазначено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.
Порядок набуття  права на земельну ділянку визначається главою 19 розділу IV Земельного кодексу України.
Відповідно до частини 2 статті 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування та порядок надання земельних ділянок комунальної власності у користування передбачені статтями 118, 122 та 123 Земельного кодексу України.
Зокрема, частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідно до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем передбачено конкретний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам містобудівної документації. 
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені Законом України Про регулювання містобудівної діяльності"  № 3038-VI від 17.02.2011 (далі - Закон, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Так, у статті 1 цього Закону наведені визначення, зокрема, генерального плану населеного пункту та плану зонування території (зонінг).
Під генеральним планом населеного пункту розуміється містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. План зонування території (зонінг) це містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.
В обґрунтування правомірності відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою відповідач посилається на План зонування міста Вінниці, згідно з яким земельна ділянка, яку позивач має намір отримати у власність для будівництва гаража, розташована в межах комунально-складської зони. 
Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 квітня 2019 року №104 затверджено ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій».
Відповідно до пункту 5.1 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій" у процесі містобудівного проектування території на місцевому рівні визначаються, зокрема, території комунально-складської забудови, на якій розташовані підприємства складського господарства, житлово-комунального господарства, поводження з побутовими відходами, зооветеринарного обслуговування, території місць поховання, пожежно-рятувальних підрозділів.
Пунктами 7.4. та 7.5. ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій" визначено особливості планування та забудови комунальної зони та зони транспортно-складської забудови.
Так, вказаними положеннями передбачено, що комунальна зона призначена для розміщення підприємств, які забезпечують обслуговування об`єктів та систем соціальної, транспортної, інженерної інфраструктури, а також житлово-комунального господарства і надають послуги мешканцям населеного пункту. Зону транспортно-складської забудови (логістичні, складські центри) доцільно розміщувати у периферійній зоні населеного пункту або за його межами біля відповідних транспортних комунікацій.
Аналізуючи положення законодавства, яке регулює земельні правовідносини та порядок містобудівної діяльності, можна дійти висновку про відсутність в законодавстві прямої вказівки щодо заборони передачі земель комунальної власності у власність громадянам з метою будівництва індивідуального гаражу. 
Зазначення підставою для відмови в наданні такого дозволу невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам містобудівної документації відповідачем у рішенні не обґрунтовано, в чому полягає така невідповідність. 
Крім того, відповідачем відмовлено ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаражу, посилаючись на ст. 41 Земельного кодексу України. 
Так, у ст.41 Земельного кодексу України врегульовано питання  надання у власність або оренду земель житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам. 
Враховуючи, що позивач звернувся до Вінницької міської ради із клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою як фізична особа, тому посилання відповідача у рішенні Вінницької міської ради №549 від 27 серпня 2021 року на положення ст. 41 Земельного кодексу України є необґрунтованим. 
Принцип обґрунтованості  рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України має на увазі, що рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Водночас, суд, під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні.
Виходячи з обставин цієї справи суд встановив, що оскаржене рішення не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Такі недоліки у діяльності відповідача, окрім того, що вказують на протиправність рішення, перешкоджають суду надати оцінку дотриманню усіх умов, передбачених нормами статті 118 ЗК України, для прийняття рішення про надання позивачу відповідного дозволу.
З урахуванням викладеного, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та за результатами розгляду прийняти рішення відповідно до норм Земельного кодексу України.
Отже, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до   статті 317 КАС України, підставами для зміни рішення є рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.  

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 25 травня 2022 року скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати п. 36 додатку №3 до рішення Вінницької міської ради №549 від 27.08.2021 про відмову ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуальних гаражів у АДРЕСА_1 .
Зобов`язати Вінницьку міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража № НОМЕР_1 , орієнтовною площею 0,0036 га, у АДРЕСА_1 .
В задоволенні позовних вимог про зобов`язання Вінницьку міську раду надати дозвіл на розробку проекту землеустрою відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1   ст.325 КАС України   та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених п.2 ч.5   ст.328 КАС України.
Згідно з ч.1   ст. 329 КАС України   касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 14 жовтня 2022 року.

Головуючий	 	 	Сапальова Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Ватаманюк Р.В.    Капустинський М.М.