ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8556/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 жовтня 2022 року                                                                                        м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача Кузьменка В.В.,
                                     суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,
          за участю секретаря Кірієнко Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішень про застосування штрафних санкцій, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И Л А:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просив:
- скасувати податкові повідомлення-рішення від 14 серпня 2018 року №0091514204, № 0091554204, № 0091484204, № 0091784204, № 0091754204, № 0091834204, № 0091504204, № 0091854204, № 0091724204, № 0091744204, № 0091634204, № 0091574204, № 0091844204;
- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0239;
- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 14 серпня 2018 року  № 0091864204, № 0091874204;
- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 14 серпня 2018 року № 0091764204 у повному обсязі; 
- зобов`язання Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві видати наказ про проведення документальної позапланової перевірки позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 рік та питань сплати єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2017 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати спірне рішення суду та задовольнити позовні вимоги.
Доводи апелянта аналогічні викладеним у позовній заяві та стосуються того, що оскаржувані рішення є протиправними, оскільки документальна планова виїзна перевірка, за результатом якої було складено акт від 23 червня 2018 року № 2832/26-15-42-04-2918301392 проведена без відома позивача та без надання ним первинних бухгалтерських документів, що свідчить про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та рішень про застосування штрафних санкцій.
Апелянт в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов.
Представник відповідача в судовому засіданні просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, вказавши на його обґрунтованість та відповідність положенням чинного законодавства.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, контролюючим органом  проведена документальна планова виїзна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2017 року, за результатом якої складено акт від 23 червня 2018 року № 2832/26-15-42-04-2918301392, яким встановлено наступні порушення:
- пункту 177.5 статті 177 з урахуванням пункту 49.18.5 статті 49 Податкового кодексу України, а саме не подання податкової декларації про майновий стан та доходи за 2017 рік;
- пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України, а саме позивачем не надано для перевірки Книгу обліку доходів та витрат;
- пункту 164.1 статті 164, пунктів 177.1, 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності в сумі 1472555,97 грн;
- підпункту 177.5.3 пункту 177.5 статті 177 Податкового кодексу України, внаслідок чого несвоєчасно сплачено податок з доходів фізичних осіб в сумі 5775,70 грн (22 березня 2017 року по строку сплати 05 лютого 2016 року);
- пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, а саме не нараховано, не утримано та не перераховано до бюджету військового збору з чистого доходу в сумі 121767,28 грн;
- підпункту 1.4 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, а саме позивачем несвоєчасно сплачено військовий збір в сумі 42.20 грн. (21 березня 2017 року по строку сплати 05 лютого 2016 року), 391,50 грн. (21 березня 2017 року по строку сплати 19 лютого 2016 року), 56,30 грн. (21 березня 2017 року по строку сплати 19 лютого 2017 року);
- підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, а саме: позивачем не подано інформацію про фізичних осіб - платників податків за формою 1-ДФ про суми доходів, нарахованих і виплачених на користь платників податків і сум утриманого з них податку за 3 квартал 2016 року;
- частини 2 статті 6 Закону «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 pоку №2664-VI, а саме: позивачем неподаний звіт про суми нарахованого єдиного внеску за звітний період 2017 року;
- пунктів 1, 4 частини 2 статті 6, пункту 2 частини 1 статті 7, пункту 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: позивачем єдиний внесок із сум чистого доходу не нарахований, не утриманий і не перерахований до бюджету в сумі 280229,70 грн; 
- пункту 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: позивачем несвоєчасно сплачено єдиний внесок в сумі 6679,6 грн. (19 лютого 2015 року по строку сплати 05 лютого 2016 року) та в сумі 7915,82 грн. (22 березня 2017 року по строку сплати 05 лютого 2016 року);
- пункту 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - позивачем несвоєчасно сплачено єдиний внесок з заробітної плати протягом 2014 -2016 pоків на загальну суму 21136,50 грн;
- пункту 187.1 статті 187, пункту 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.2, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, а саме: позивачем занижено податкові зобов`язання з ПДВ на суму 55589 грн. за грудень 2017 року та завищено від`ємне значення ПДВ в грудні 2016 року - 179431 грн, в січні 2017 року - 179431 грн, в лютому 2017 року - 179431 грн, в березні 2017 року - 219708 грн, в квітні 2017 року - 219708 грн, в травні 2017 року - 219708 грн, в червні 2017 року - 219708 грн, в липні 2017 року - 219708 грн, в серпні 2017 року - 219708 грн, в вересні 2017 року - 219708 грн, в жовтні 2017 року - 219708 грн, в листопаді 2017 року - 219708 грн, в грудні 2017 року -164119 грн;
- пункту 10 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР від 06 липня 1995 року, а саме не зберігання контрольних стрічок за перевіряємий період (2015 - 2017 pоки);
- пункту 223.2 статті 223 Податкового кодексу України, а саме: несвоєчасно подані декларації з акцизного податку за лютий 2015 року ( 21 квітня 2015 року по строку 20 березня 2015року), березень 2015 року ( 22 квітня 2015 року по строку 20 квітня 2015 року) до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, та за січень 2015 року ( 19 березня 2015 року по строку 24 квітня 2015 року) до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві.
На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 14 серпня 2018 року: 
- № 0091514204, яким позивачу нараховано штрафні (фінансові) санкції в сумі 510,0 грн,
- № 0091554204, яким позивачу нараховано штрафні (фінансові) санкції за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 170,0 грн, 
- № 0091484204, яким позивач нараховано штрафні (фінансові) санкції за порушення пункту 5 статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР від 06 липня 1995 року в сумі 170,0 грн., 
- № 0091784204, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем акцизний податок з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів на загальну суму 217 906,25 грн (за основним платежем 174 325,0 грн за штрафними (фінансовими) санкціями 43 581,25 грн), 
- № 0091834204, яким позивача зобов`язано сплатити штраф за платежем військовий збір в сумі 86,74 грн,
- № 0091504204, яким позивачу нараховано штрафні (фінансові) санкції за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 510,0 грн, 
- № 0091854204, яким позивачу нараховано штраф за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 1155,15 грн,
- № 0091724204, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в сумі 83 383,5 грн (за основним платежем 55589,0 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 27794,5 грн.,
- № 0091744204, яким позивачу збільшено від`ємне значення податку на додану вартість в грудні 2016 року - 179431 грн, в січні 2017 року - 179431 грн, в лютому 2017 року - 179431 грн, в березні 2017 року - 219708 грн, в квітні 2017 року - 219708 грн, в травні 2017 року - 219708 грн, в червні 2017 року - 219708 грн, в липні 2017 року - 219708 грн, в серпні 2017 року - 219708 грн, в вересні 2017 року - 219708 грн, в жовтні 2017 року - 219708 грн, в листопаді 2017 року - 219708 грн, в грудні 2017 року -164119 грн.,
- № 0091634204, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір в сумі 152208,76 грн (за основним платежем 121 767,28 грн (за штрафними (фінансовими) санкціями 30 441,48 грн.),
- № 0091574204, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 2 208 833,95 грн (за основним платежем 1 472 555,97 грн., за штрафним (фінансовими) санкціями 736 277,98 грн.),
- № 0091844204, яким позивачу нараховано штрафні (фінансові) санкції за платежем військовий збір в сумі 05,63 грн.
Крім того, відповідачем прийнято рішення від 14 серпня 2018 року № 0091754204, яким позивачу за порушення частини 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нараховано штрафні санкції в сумі 170,0 грн. 
Також відповідачем 14 серпня 2018 року прийнято:
- вимогу№ Ф-0239 на суму недоїмки в розмірі 280 229,7 грн.,
- рішення № 0091864204, яким позивачу на підставі частини 10 та пункту 2 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нараховано штраф в сумі 6305,49 грн.
- рішення № 0091874204, яким позивачу за порушення частини 10 та пункту 2 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нараховано пеню в сумі 1418,61 грн,
- рішення № 0091764204, яким позивачу за порушення пунктів 1, 4 частини 2 статті 6, пункту 2 частини 1 статті 7, пункту 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нараховано штрафні санкції в сумі 53167,34 грн. 
Рішенням Державної податкової служби України від 10 березня 23019 року № 13021/6/99-99-11-05-02-15 скаргу позивача залишено без розгляду. 
Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, вимогою та рішеннями, позивач звернувся до cуду з даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при винесенні оскаржуваних рішень діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед    законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно та своєчасно, а тому оскаржувані рішення не є такими, що підлягають скасуванню.
Аналізуючи обставини справи, доводи апелянта та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:
- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;
- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;
- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Так, з матеріалів справи вбачається, що копія наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 27 квітня 2018 року № 7768, повідомлення від 27 квітня 2018 року № 20225/Х/26-15-42-04-27 направлено на адресу позивача поштовим відправленням, яке повернулось не вручене з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».
Головними державними ревізорами-інспекторами Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві здійснено вихід за податковою адресою та за місцем діяльності позивача з метою проведення призначеної перевірки та у зв`язку з відсутністю позивача за його податковою адресою складно акт від 29 травня 2018 року № 836/269-15-42-04 та направлення на перевірку від 29 травня 2018 року № 2017, № 2018 надіслано на податкову адресу позивача поштовим відправленням, яке повернулось не вручене з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».
Наказом Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 11 червня 2018 року № 9762 продовжено строк проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2017 року.
Копію наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 11 червня 2018 року № 9762 надіслано на податкову адресу позивача поштовим відправленням, яке повернулось не вручене з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».
Відповідно до пункту 45.1 статті 45 Податкового кодексу України, платник податків - фізична особа зобов`язана визначити свою податкову адресу.
Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більш однієї адреси.
Згідно із пунктом 70.1 статті 70 Податкового кодексу України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, формує та веде Державний реєстр фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр).
За приписами підпункту 70.2.4 пункту 70.2 статті 70 Податкового кодексу України, до облікової картки фізичної особи - платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься інформація про місце проживання, а для іноземних громадян - також громадянство.
Відповідно до пункту 70.7 статті 70 Податкового кодексу України, фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Пунктом 42.2 статті 42 Податкового кодексу України передбачено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.
Згідно із пунктом 58.3 статті 58 Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному         статтею 42         цього Кодексу. Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному         пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
Відповідно до пунктів 3, 5 Розділу ІІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року №1204 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за № 124/28254, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків - фізичній особі, якщо його вручено особисто такій фізичній особі чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження такої фізичної особи з повідомленням про вручення. Якщо пошта (поштова служба) не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення через відсутність за місцезнаходженням платника податків (посадових осіб платника податків), їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштою (поштовою службою) в повідомленні про вручення, із зазначенням причин невручення.
З положення наведених норм чинного законодавства вбачається, що надіслане відповідачем рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу платника податків, яка відповідає даним Державного реєстру та облікової картки платника, вважається врученим також у разі неможливості вручення адресату такого відправлення після проставлення поштовим органом відповідної відмітки з датою та причиною невручення.
Враховуючи викладені вище обставини, аналізуючи норми чинного законодавства та використовуючи логічно-змістовне тлумачення пункту 56.18 статті 56, пункту 58.3 статті 58 Податкового кодексу України, суд дійшов о висновку, що відповідач, не маючи інших правових механізмів для отримання персональних даних про платника податків, вправі розраховувати на актуальність (відповідність) даних облікової картки та, відповідно, у випадку недотримання платником податків приписів закону та невиконання обов`язку щодо інформування податкового органу про зміну своїх персональних даних, такий платник має нести ризик настання негативних наслідків відповідної поведінки.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року (справа № 826/17798/18) та від 23 вересня 2021 року (справа № 640/8096/19).         
Крім того, Судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 810/3116/18 зазначено, що відповідно до пункту 42.2. статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Судом також зазначено, що постійне неотримання поштової кореспонденції, яка направляється контролюючим органом на адресу платника податків є зловживанням останнім правом платника податків бути повідомленим контролюючим органом щодо прийнятих стосовно нього рішень.
Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що обов`язку контролюючого органу щодо повідомлення платника податків про проведення відповідної перевірки кореспондує обов`язок такого платника добросовісно ставитись до отримання відповідної кореспонденції або повідомлень, крім того, необізнаність платника з наказом про проведення перевірки через нехтування або ухилення від виконання такого обов`язку без поважних причин не може бути в подальшому розцінена на користь останнього.
У постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 820/1864/17 Верховний Суд зазначив, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків. При цьому, такий висновок у справі № 820/1864/17 Верховний Суд висловлював також при встановленому судами попередніх інстанцій факті виконання контролюючим органом вимог чинного податкового законодавства щодо направлення копії наказу про проведення перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки за адресою платника податків.
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Позивачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України.
Щодо посилання апелянта на довідку Товариства з обмеженою відповідальністю «Рікавері» від 29 липня 2022 року про перебування позивача на стаціонарі у період з 18 січня 2018 року по 07 червня 2018 року, то суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що наказом Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 11 червня 2018 року № 9762 продовжено строк проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , а тому продовження строку проведення перевірки мало місце після закінчення перебування позивача на стаціонарному лікуванні.
Вказане свідчить про недопущення порушення відповідачем вимог Податкового кодексу України при повідомленні позивача про проведення перевірки, а протиправність оскаржуваних рішень позивач обґрунтовував виключно порушенням відповідачем порядку проведення перевірки.
Крім того, позивачем не надано копій податкової декларації про майновий стан та доходи за 2017 рік, що свідчить про обґрунтованість висновків відповідача про порушення позивачем пункту 177.5 статті 177 з урахуванням пункту 49.18.5 статті 49 Податкового кодексу України; копії Книги обліку доходів та витрат, що свідчить про обґрунтованість висновків відповідача про порушення пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України.
Поряд з цим, позивачем не додано жодних первинних бухгалтерських документів, які б підтвердили обґрунтованість висновків відповідача про наявність порушень, зафіксованих актом перевірки. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 14 серпня 2018 року № 0091514204, № 0091554204, № 0091784204, № 0091754204, № 0091834204, № 0091504204, № 0091854204, № 0091724204, № 0091744204, № 0091634204, № 0091574204, № 0091844204, вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0239, рішень від 14 серпня 2018 року № 0091864204, № 0091874204 та № 0091764204 відповідач діяв відповідно до норм Податкового кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»,     Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
Колегія суддів відхиляє твердження апелянта стосовно того, що відповідачем не доведено факти допущення податкових правопорушень та того, що позивач в суді першої інстанції був позбавлений права на надання документів та підтвердження показників фінансово-господарської діяльності у зв`язку із хворобою, позаяк така можливість була у позивача під час апеляційного розгляду справи, проте позивач жодних нових доводів не навів, а доказів не надав.
Крім того, такі аргументи в розумінні ПК України не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення вимог податкового законодавства та жодним чином не спростовують правомірність дій податкового органу в межах спірних правовідносин.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Таким чином, суд попередньої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві є необґрунтованими, а тому правові підстави для задоволення вимог апеляційної скарги також - відсутні.
Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку за наслідками розгляду даної справи.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, 

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 серпня 2022 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішень про застосування штрафних санкцій, зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2022 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           Я. М. Василенко

                                                                                                    О. М. Ганечко

Повний текст постанови складено 12.10.2022.