Постанова                                 
Іменем України                                  
 
02 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 339/148/17
провадження №61-17772св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,     Черняк Ю. В., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Болехівська міська рада, міський голова м. Болехова, Управління освіти виконавчого комітету Болехівської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 06 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Головенко О. С., та постанову Івано-Франківського апеляційного суду          від 29 вересня 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Горейко М. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Болехівської міської ради, міського голови м. Болехова, Управління освіти виконавчого комітету Болехівської міської ради про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.
 
Позовну заяву мотивувала тим, що проживає по АДРЕСА_1 . На відстані 1,5 м від її помешкання розташований футбольний стадіон «ІНФОРМАЦІЯ_1» (м. Болехів, АДРЕСА_1), який щоденно експлуатується і шум від його діяльності (крики, удари м`ячів, лайки, гучна музика) негативно впливає на її здоров`я. Окрім того, відповідно до чинних державних будівельних норм (далі - ДБН), найменша відстань від майданчиків до вікон житлової забудови повинна становити 10-40 м, що в даному випадку не дотримано. 
Позивач вважала, що вказаний стадіон побудований з порушенням чинного законодавства, внаслідок чого виник конфлікт між жителями прилеглої житлової зони до стадіону, який до цього часу не вирішений. Міська влада обіцяла перенести стадіон в інше місце, було виділено земельну ділянку, яку згодом продали.
Також вважала, що 12 серпня 2015 року Болехівською міською радою з грубими порушеннями норм чинного законодавства та прав суміжних землекористувачів прийнято рішення № 56-49/15, яким затверджено акт комісії від 17 березня 2015 року щодо відмови у погодженні позивачу меж земельної ділянки, оскільки межі земельних ділянок не порушені.
 
Посилаючись на викладені обставини, позивач вважала, що дії Болехівської міської ради порушують її права на мирне володіння майном, тому просила скасувати рішення Болехівської міської ради від 12 серпня 2015 року            № 56-49/15; зобов`язати Болехівську міську раду перенести футбольний стадіон «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований по АДРЕСА_1 у м. Болехів згідно пункту 3.33 (ДБН 360-92**) «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень (відстань від фізкультурно-оздоровчих споруд до вікон житлової забудови має складати не менше 25 м) та встановити спеціальну огорожу; заборонити проведення футбольних матчів, тренувань та інших масових заходів на футбольному стадіоні «ІНФОРМАЦІЯ_1» до приведення у відповідність до пункту 3.33 (ДБН 360-92**) «Містобудування. Планування і забудови міських і сільських поселень» та встановлення спеціальної огорожі.
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги. 
Своє клопотання про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 мотивувала тим, що рішенням комісії з питань поновлення реабілітованих Долинської районної ради від 30 листопада 1993 року вирішено повернути              ОСОБА_2 як дружині та спадкоємцю першої черги після смерті ОСОБА_3 , частину саду та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на якій знаходиться міський стадіон. Однак Болехівською міською радою без її згоди знищено частину саду із присадибної ділянки та сформовано футбольне поле, встановлено паркан і в 2014 році методом кадастрової зйомки проведено введення частини земельної ділянки під футбольне поле. 12 серпня 2015 року за оскаржуваним рішенням шляхом підроблення документів змінено цільове призначення відведеної земельної ділянки, яка передана на баланс Управління освіти Болехівської міської ради. Тому акт від 17 березня 2015 року та рішення від 12 серпня 2015 року № 56-49/15 прийняті з порушенням прав громадян, є незаконними, а дії неправомірними.
Позивач вказувала, що згідно з договором дарування від 01 березня         1954 року та витягу погосподарської книги, загальна площа приватної земельної ділянки становила 15 000 кв. м. Станом на 29 травня 2018 року у приватній власності знаходиться 3 861 кв. м. Отже, Болехівською міською радою їй не повернуто 11 139 кв. м приватної власності.
Альтернативою вирішення таких відносин може бути виплата позивачу за рахунок Болехівської міської ради відшкодування вартості земельної ділянки, площею 11 139 кв. м.
Нею, як спадкоємцем першої черги, втрачено матеріальну вигоду за 24 роки і 4 місяці (1994-2018 роки) у сумі 749 478,80 грн, що в еквіваленті становить 24 329,80 євро. Вказувала, що з 1994 року їй заподіюється майнова шкода, що негативно впливає на нормальні життєві зв`язки, завдає істотних страждань та підлягає відшкодуванню моральна (немайнова) шкода.
 
Збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:
 
- визнати рішення Болехівської міської ради від 12 серпня 2015 року за № 56-49/15 «Про затвердження акту комісії від 17 березня 2015 року» та акт від 17 березня 2015 року депутатської постійної комісії з питань планування територій, містобудування, архітектури, регулювання земельних відносин міськвиконкому неправомірними, зобов`язавши Болехівську міську раду скасувати їх;
- стягнути з Болехівської міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 втрачену вигоду, що становить 749 478.80 грн та еквівалентно 24 329,80 євро та моральну шкоду у розмірі 308 0491,50 грн, що еквіваленто 100 000,00 євро;
- стягнути з міського голови Болехівської міської ради на користь позивача моральну шкоду, що становить 100 000,00 грн та еквівалентно 3 246,30 євро;
- визнати право власності за позивачем на земельну ділянку, цільове призначення - (сад, город), згідно з державним актом на землю серії ЯД № 839135 від 27 листопада 2007 року;
- усунути перешкоди у користуванні позивачем земельною ділянкою з цільовим призначенням - (сад, город) та за кошти Болехівської міської ради відновити до первісного стану земельну ділянку з цільовим призначенням (сад, город) - шляхом демонтажу бетонної огорожі, яку незаконно встановила міська рада у 2006 році на земельній ділянці ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної, касаційної  інстанцій
 
Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області                 від 12 жовтня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Червинської М. Є., Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач), рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 12 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, провадження № 61-1731св17.
 
Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції вказав, що під час вирішення спору суди обмежилися посиланнями на недоведеність вини відповідача у порушенні земельних прав та інтересів ОСОБА_1 , меж її земельних ділянок при оформленні технічної документації на міський стадіон та ДЮСШ. При цьому не перевірили наявність або відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин частини четвертої статті 293 ЦК України, на яку посилалася ОСОБА_1 крізь призму інтенсивності та тривалості шкідливого впливу експлуатації стадіону та його фізичного і психологічного наслідку для здоров`я позивача та якості її життя. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Болехівського міського суду Івано-Франківської області                від 06 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Болехівську міську раду огородити футбольний стадіон «ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований по АДРЕСА_1 сітчастою огорожею заввишки 1 м, як продовження існуючої бетонної огорожі. 
У задоволені решти позовних вимог щодо:
- визнання рішення Болехівської міської ради від 12 серпня 2015 року за №  56-49/15 «Про затвердження акту комісії від 17 березня 2015 року» неправомірним та скасувати його;
- визнання затвердження акта від 17 березня 2015 року депутатської постійної комісії з питань планування територій, містобудування, архітектури, регулювання земельних відносин міськвиконкому- неправомірним та скасувати його;
- стягнення з Болехівської міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 втраченої вигоди, що становить 749 478,80 грн., що в еквіваленті становить 24 329.80 євро;
- стягнення з Болехівської міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, що становить у розмірі         308 0491,50 грн, що в еквіваленті становить100 000,00 євро;
- стягнення з міського голови Болехівської міської ради на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, що становить у розмірі 100 000,00 грн, що в еквіваленті становить 3 246,30 євро;
- визнання права власності за ОСОБА_1  як спадкоємцем першої черги на земельну ділянку з цільовим призначенням - (сад, город), згідно з державним актом на землю серії ЯД №8329135 від 27 листопада 2007 року;
- усунення перешкоди користування ОСОБА_1 як спадкоємцю першої черги на земельну ділянку з цільовим призначенням - (сад, город) та за кошти Болехівської міської ради відновити до первісного стану земельну ділянку з цільовим призначенням - (сад, город) шляхом демонтажу бетонної огорожі, яку незаконно встановила міська рада у 2006 році на земельній ділянці ОСОБА_2 ;
- зобов`язання Болехівської міської ради перенести футбольний стадіон «ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований по АДРЕСА_1, згідно з пунктом 3.33 (ДБН 360-92**) «Містобудування. Планування і забудови міських і сільських поселень» (відстань від фізкультурно-оздоровчих споруд до вікон має складати не менше 25 м.);
- заборони проведення футбольних матчів, тренувань та інших масових заходів на футбольному стадіоні «ІНФОРМАЦІЯ_1» до приведення у відповідність до пункту 3.33 (ДБН 360-92**) «Містобудування. Планування і забудови міських і сільських поселень» та встановлення спеціальної огорожі - відмовлено.
 
Стягнуто з Болехівської міської ради на користь ОСОБА_1 640,00 грн судового збору.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 вересня           2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області                   від 06 травня 2021 року - без змін.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з положень статей 6, 91, 96, 103, 152 ЗК України, Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». При цьому встановив, що позивач є суміжним користувачем земельної ділянки, на якій знаходиться стадіон і межі між земельними ділянками розділені залізобетонною огорожею. Однак позивач не надала доказів, які б свідчили про порушення оскаржуваним рішенням Болехівської міської ради                від 12 серпня 2015 року її земельних прав і, навпаки, отримуючи державний акт на земельні ділянки ще у 2007 році, позивач своїми підписами підтвердила, що межі земельних ділянок не порушені. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що питання узгодження меж, з приводу чого і виник спір, самі по собі не є правовою підставою для скасування оскаржуваного рішення про надання спірної земельної ділянки. Окрім того, за клопотанням позивача з приводу перевірки вказаних доводів щодо накладення земельних ділянок судом призначалася земельно-технічна експертиза, за результатами якої встановлено, що накладення (перетин) меж земельних ділянок відповідно до каталогів координат поворотних точок меж вище зазначених земельних ділянок, відсутнє, ці ділянки є недотичні. Крім того, не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що була націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів. Зі змісту договорів дарування встановлено, що позивач у 2006 році набула право власності тільки на 1/2 частини будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1 ,               а власником земельної ділянки для обслуговування вказаного будинковолодіння вона стала у 2007 році, отримавши державний акт на земельну ділянку. Отже, не підписавши погодження меж, позивач на виконання вимог статті 81 ЦПК України, не надала суду жодних доказів, що підтверджують порушення відповідачами земельних прав та її інтересів, меж її земельних ділянок, під час оформлення технічної документації на міський стадіон та ДЮСШ. 
Вимоги про визнання акта від 17 березня 2015 року депутатської постійної комісії з питань планування територій, містобудування, архітектури, регулювання земельних відносин міськвиконкому неправомірним та його скасування не можуть бути окремим предметом розгляду в суді через рекомендаційний характер документа. 
Оскільки позивач не є власником земельної ділянки, на якій розміщений стадіон, тому не підлягають задоволенню вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні нею земельною ділянкою з цільовим призначенням - (сад, город) та відновлення за кошти Болехівської міської ради до первісного стану шляхом демонтажу бетонної огорожі. 
Розглядаючи позовні вимоги про зобов`язання перенести футбольний стадіон з дотриманням норм ДБН, суд встановив, що міський стадіон «ІНФОРМАЦІЯ_1» є центром дозвілля, відпочинку та оздоровлення всіх жителів міської громади та навколишніх сіл. Міська рада вжила усіх дієвих та можливих заходів, які дозволили, з однієї сторони, зменшити рівень шуму та забезпечити право позивача на безпечні умови життя, а з другого боку - забезпечила право громадян територіальної громади на заняття фізичною культурою та спортом за місцем проживання. Водночас, враховуючи аргументи позивача щодо порушення її прав, суд вважав за можливе застосувати положення Державних будівельних норм у частині щодо необхідності встановлення сітки, що унеможливить перелітання футбольних м`ячів під час тренувань та матчів.
 
Су першої інстанції, надаючи відповіді на питання правомірності втручання держави в право на мирне володіння майном, вказує на необхідність оцінки на предмет пропорційності такого втручання. 
Так втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються.
З`ясовуючи у цьому спорі, чи є таке втручання правомірним, суд враховує і те, що міський стадіон «ІНФОРМАЦІЯ_1» є центром дозвілля, відпочинку та оздоровлення всіх жителів міської громади та навколишніх сіл.
 
Суд апеляційної інстанції вказав, що необґрунтованими є також вимоги про стягнення з Болехівської міської ради на користь позивача втраченої вигоди (749478,80 грн, в еквіваленті - 24329,80 євро), оскільки позивач не є власником спірної земельної ділянки, на якій розміщений стадіон, вона є суміжним землекористувачем, ділянки розмежовані бетонною огорожею, накладення меж земельних ділянок відсутнє, ці ділянки є недотичними.          З огляду на зазначене, такі вимоги можуть бути заявлені тільки власником майна (земельної ділянки) або належним землекористувачем.
Позивач безпідставно просила відшкодувати моральну шкоду у розмірі 3 080 491,50 грн, що в еквіваленті становить 100 000,00 євро, стягнення з міського голови моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн, що в еквіваленті становить 3 246,30 євро, оскільки не довела свого порушеного права та негативного впливу на її здоров`я у результаті експлуатації стадіону поблизу її домоволодіння.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати частково рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 06 травня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
05 листопада 2021 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
09 грудня 2021 року ухвалою Верховного Суду, у складі колегії суддів: Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В. відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Болехівського міського суду Івано-Франківської області. 
 
У грудні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2022 року, у зв`язку з непрацездатністю судді Каралаша А. А., визначено склад суду: Ткачук О. С. (суддя-доповідач), Грушицький А. І., Петров Є. В.
 
19 січня 2022 року ухвалою Верховного Суду, у складі колегії суддів:    Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 червня 2022 року, у зв`язку з обранням судді Ткачука О. С. до Великої Палати Верховного Суду, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулько Б. І., Луспеник Д. Д.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 квітня 2018 року у цій справі. Скасовуючи судові рішення, та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції Верховний Суду вказав, що вирішуючи спір, суди обмежилися посиланнями на недоведеність вини відповідача у порушенні земельних прав та інтересів ОСОБА_1 , меж її земельних ділянок при оформленні технічної документації на міський стадіон та ДЮСШ. При цьому, не перевірили наявність або відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин частини четвертої статті 293 ЦК України, на яку посилалася ОСОБА_1 , крізь призму інтенсивності та тривалості шкідливого впливу експлуатації стадіону та його фізичного і психологічного наслідку для здоров`я позивача та якості її життя.
Вказує, що суди першої та апеляційної інстанції взагалі не досліджували ці обставини і проігнорували вимоги Верховного Суду.   
 
Суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у експертному висновку про те, що станом на момент проведення дослідження, розміщення стадіону (комплекс споруд) не відповідає вимогам у частині дотримання відстаней до житлової забудови, що передбачено пунктом 33 ДБН 360-92** "Містобудування, Планування і забудова міських і сільських поселень** пунктам 3.33 та 6.9.3 - 6.9.5 ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій».
 
Також відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права, а саме частини четвертої статті 293 ЦК України та вимог статті 103 ЗК України у поєднанні з пунктом 3.33 ДБН 360-92**.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2022 року Болехівська міська рада подала до Верховного Суду відзив, у якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги у зв`язку з її необґрунтованістю, а рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 06 травня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року залишити без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
27 листопада 2007 року ОСОБА_1 видано державні акти на право власності на земельні ділянки, площею 0,1417 га для ведення особистого селянського господарства та 0,0535 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які розташовані по АДРЕСА_1 .
 
Із генеральних планів м. Болехів за 1969 та 1988 роки встановлено, що Болехівський міський стадіон розташований за адресою: АДРЕСА_2 (тепер АДРЕСА_3 ) та належить територіальній громаді міста.
 
Згідно з технічною документацією від 15 травня 1993 року у АДРЕСА_3 розташований стадіон «ІНФОРМАЦІЯ_1» та будинок дитячо-юнацької спортивної школи (далі - ДЮСШ).
 
ОСОБА_1 є суміжним користувачем із земельною ділянкою, на якій знаходиться стадіон « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і межі між земельними ділянками розділені залізобетонною огорожею.
 
Позивачка вказує, що земельна ділянка, на якій розміщений стадіон, була власністю її матері ОСОБА_2 згідно з рішенням Долинської районної ради від 30 листопада 1993 року про повернення їй земельної ділянки, на якій знаходиться стадіон.
 
Згідно з рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Долинської районної ради від 30 листопада 1993 року вирішено повернути ОСОБА_2 як спадкоємцю першої черги після смерті ОСОБА_3 , частину саду та земельну ділянку, на якій на даний час знаходиться Болехівський міський стадіон.
 
28 квітня 2005 року комісія з питань поновлення прав реабілітованих відмінила попереднє рішення комісії про повернення земельної ділянки родині позивача, яке на даний час є чинним та рекомендувала відшкодувати ОСОБА_2 вартість саду, який частково був на земельній ділянці, де знаходиться стадіон у АДРЕСА_1 .
 
Позивач є власником земельної ділянки, на якій розміщений стадіон, згідно з договорами дарування від 01 березня 1954 року, 13 травня 1963 року та свідоцтвом про право на спадщину від 30 жовтня 2006 року за законом після смерті матері ОСОБА_2 . 
 
Зі змісту вказаних правочинів встановлено, що позивач у 2006 році набула право власності тільки на 1/2 частину будинковолодіння                                  по АДРЕСА_1 .
 
Постанов Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області        від 20 листопада 2006 року, якою скасовано рішення Болехівської міської ради    від 12 лютого 1998 року (щодо повернення ОСОБА_2 (матері позивача) земельної ділянки, на якій розташований Болехівський міський стадіон, після перенесення останнього в інше місце) не підтверджує по суті незаконність рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих        від 28 квітня 2005 року про скасування попереднього рішення комісії про повернення земельної ділянки родині позивача, а підтверджує лише порушення процедури при його прийнятті у частині неповідомлення ОСОБА_2 . 
 
Власником земельної ділянки для обслуговування вказаного будинковолодіння ОСОБА_1 стала у 2007 році, отримавши державний акт на земельну ділянку, площею 0,0535 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
 
17 березня 2015 року комісією Болехівської міської ради складено акт, у якому зазначено, що проведено розгляд клопотання управління відділу освіти міськвиконкому щодо відмови у погодженні документації меж земельної ділянки по АДРЕСА_3 для обслуговування міського стадіону громадянами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та розгляд звернень гр. ОСОБА_4 , ОСОБА_8 щодо повернення їм земельної ділянки. Під час розгляду звернень встановлено, що міським відділом освіти розпочато виготовлення документації на земельні ділянки по АДРЕСА_4 для обслуговування міського стадіону площею 1,0520 га та для обслуговування будинку ДЮСШ площею 0, 0769 га.
В акті зазначено, що земельна ділянка огороджена бетонною огорожею. Межі земельних ділянок ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не порушені. ОСОБА_4 заперечує у наданні земельної ділянки під міський стадіон та просить повернути їй цю територію, вважаючи, що вона належала до житлового будинку, де проживав її реабілітований батько. У відповідності до довідки Болехівського міського архіву від 16 березня 2005 року дані про наявність земельної ділянки у ОСОБА_3 , який проживав по                    АДРЕСА_1 , відсутні. Є дані про наявність земельної ділянки за гр. ОСОБА_9 у розмірі 1,50 га, ОСОБА_2 та ОСОБА_10 у розмірі    1,80 га, які також проживали за цією адресою. Болехівською міською радою розглядалося питання щодо зміни розташування міського стадіону, розташованого по АДРЕСА_5 , де на даний час розташоване приватне підприємство «Ретро», однак за позовом керівника цього підприємства спірне питання було оскаржене до суду. На даній території розташована будівля ДЮСШ, право власності на яку зареєстровано та міський стадіон, який облагороджений. Тому комісія вважає відмову від підпису ОСОБА_4 та ОСОБА_11 у документації по виготовленню права користування на земельній ділянки щодо погодження меж безпідставною та рекомендує винести дане питання на обговорення засідання сесії Болехівської міської ради.
Згідно з витягом з протоколу № 5 від 31 липня 2015 року постійної комісії міської ради з питань планування території, містобудування, архітектури, регулювання земельних відносин встановлено, що постійна комісія внесла на 49 сесію шостого демократичного скликання питання про затвердження акта від 17 березня 2015 року.
 
12 серпня 2015 року Болехівською міською радою розглянуто та затверджено акт комісії від 17 березня 2015 року щодо відмови у погоджені ОСОБА_1 меж земельної ділянки, яка відводиться для обслуговування міського стадіону і будівлі ДЮСША, оскільки межі земельних ділянок не порушені.
 
Ухвалами Болехівського міського суду Івано-Франківської області                 від 11 червня 2019 року,  від 23 жовтня 2019 року та від 13 грудня 2019 року, за клопотанням позивача, призначено судову земельно-технічну та будівельно-технічну експертизу, на підстав яких судовий експерт   Самулевич В. М. 29 січня 2021 року склав висновок № 108.
Зокрема, у висновку зазначено, що порушення землекористування земельних ділянок за кадастровими номерами 26100000030220035 та 26100000030220036, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_1 , в частині недотримання меж Болехівською міською радою, яка є користувачем суміжної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , на якій розташований футбольний стадіон «ІНФОРМАЦІЯ_1», у тому числі накладення (перетин) меж земельних ділянок відповідно до каталогів координат поворотних точок меж вище зазначених земельних ділянок, відсутнє, дані ділянки є недотичні.
Встановити відповідність розташування футбольного стадіону « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розміщений по АДРЕСА_3 , який перебуває у користуванні Болехівської міської ради, що розташований вздовж межі земельної ділянки, належної ОСОБА_1 , проектно-технічній документації на будівництво та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва (ДБН, СНІП, стандартам, технічним умовам, тощо), станом на 1950 рік не можливо, оскільки проектно-технічна документація на будівництво в матеріалах справи відсутня, а норми щодо проектування спортивних споруд, чинні на території СРСР, які є у вільному доступі, датовані 1954 роком і ними взагалі не передбачені відстані до громадської та житлової забудови.
 
Встановлено, що стадіон у м. Болехів діє з 1950 року та становить собою спортивну споруду відкритого типу, основою якої є футбольне поле, розміром 105 х 68 м. 
Стадіон відокремлений від земельної ділянки позивача бетонною огорожею, висотою 2 метри. На відстані 3,38 - 5,22 м погонних зі сторони стадіону знаходиться житловий будинок, в якому проживає позивач.
Хоча станом на момент проведення експертного дослідження розміщення стадіону (комплекс споруд) не відповідає вимогам у частині дотримання відстаней до житлової забудови, що передбачено пункт 33, ДБН 360-92* «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» пункти 3.33 та 6.9.3-6.9.5 ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій»           пункт 3.33 ДБН 360-92* «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», відповідно до структури житлової забудови при влаштуванні різних майданчиків і місць відпочинку для дорослих відстані від вікон житлових і громадських будинків слід приймати: до фізкультурних майданчиків - не менше 25 м, до господарських (для чищення меблів та одягу, сушіння білизни, сміттєзбірників) - не менше 20 м.
Разом з тим, ДБН 360-92 діють з 2002 року та не підлягають застосуванню, оскільки футбольний стадіон у м. Болехів діє з 1950 року, а вказані норми поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України.
 
Встановлено, що футбольні матчі проводяться на стадіоні в денний період часу з невеликою тривалістю до 2,5 годин в середньому 11-15 матчів на рік. Тобто, шум внаслідок проведення матчів є малоінтенсивним, оскільки такі події відбуваються не частіше 1 разу в місяць і у денну пору доби.
За час розгляду справи, відповідач з метою усунення можливості перелітання м`ячів за межі стадіону під час футбольного матчу та тренувань, з приводу чого позивач зверталася у 2011 році до правоохоронних органів, встановив спеціальну огорожу по периметру будинковолодіння позивача, висотою 1,5 м у вигляді сітки.
Окрім того, з метою зменшення навантаження на міський стадіон та, відповідно, зменшення кількості заходів, в ході яких, зазвичай, створюється певний рівень шуму, міською радою побудовано та облаштовано міні-спортивний майданчик із синтетичним покриттям, обгороджений сітками, розмірами 42х 22 метри, який розташований на значній відстані від будинку позивача.
Міська рада вжила усіх дієвих та можливих заходів, які дозволили з однієї сторони зменшити рівень шуму та забезпечити право позивача на безпечні умови життя, а з другого боку - забезпечила право громадян - жителів міста Болехова, чисельністю понад 19 000 осіб на заняття фізичною культурою та спортом за місцем проживання.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження           у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права          у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263              ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Не погоджуючись із судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позову, заявник вказувала на таке:
 
- суди не перевірили наявність або відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин частини четвертої статті 293 ЦК України, на яку вона посилалась у позові, крізь призму інтенсивності та тривалості шкідливого впливу експлуатації стадіону та його фізичного і психологічного наслідку для здоров`я позивача та якості її життя. Заявник вважає, що суди першої та апеляційної інстанції взагалі не досліджували ці обставини і проігнорували вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 квітня 2018 року         у цій справі;
 
- суди не врахували висновки, викладені у експертному висновку про те, що станом на момент проведення дослідження, розміщення стадіону (комплекс споруд) не відповідає вимогам у частині дотримання відстаней до житлової забудови, що передбачено пунктом 33 ДБН 360-92** «Містобудування, Планування і забудова міських і сільських поселень** пунктам 3.33 та 6.9.3 - 6.9.5 ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій».    
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Нормами статті 41 Конституції України, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 293 ЦК України передбачено право особи на повагу до житла і приватного життя, на безпечне для життя і здоров`я довкілля. Діяльність фізичної та юридичної особи, яка порушує ці права особи, є незаконною і може бути припинена за рішенням суду.
 
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) захищає право людини до приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції. З урахуванням загальних принципів, передбачених практикою Європейського суду з прав людини, слід зауважити, якщо в Конвенції прямо не визнається право на здорове та спокійне середовище для життя, то у випадках, коли людина безпосередньо і серйозно струбована незручностями, спричиненими іншими особами (поведінка сусідів, функціонування промислових об`єктів тощо), може виникнути питання щодо порушення статті 8 Конвенції. Порушення права на повагу до житла не обмежується конкретними фізичними порушеннями, такими як несанкціоноване проникнення в будинок особи, а також включає такі посягання, які не є конкретними чи фізичними, наприклад, шум, запахи або інші форми втручання. Серйозне порушення може призвести до порушення права людини на повагу до житла, якщо це заважає користуватися зручностями свого житла. Такі порушення слід розглядати не лише в аспекті права особи на матеріальний об`єкт/простір, але і як право на отримання задоволення від користування таким об`єктом. З метою оцінки факту порушення права особи на повагу до житла слід визначити чи досягли незручності того мінімального рівня, необхідного для встановлення втручання у права особи на повагу до житла та приватного життя. Оцінка цього мінімуму є відносною і залежить від усіх обставин справи, таких як інтенсивність та тривалість незручностей, їх фізичні чи психічні наслідки.
 
Відповідно до статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені положеннями цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
 
Статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому шкоди.
 
Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Частиною четвертою статті 293 ЦК визначено, що фізична особа має право на належні, безпечні і здорові умови праці, проживання, навчання тощо.               З метою забезпечення сприятливих для здоров`я умов праці, навчання, побуту та відпочинку, високого рівня працездатності, профілактики травматизму і професійних захворювань, отруєнь та відвернення іншої можливої шкоди для здоров`я встановлюються єдині санітарно-гігієнічні вимоги до організації виробничих та інших процесів, пов`язаних з діяльністю людей, а також до якості машин, обладнання, будівель, споживчих товарів та інших об`єктів, які можуть мати шкідливий вплив на здоров`я. Всі державні стандарти, технічні умови і промислові зразки обов`язково погоджуються з органами охорони здоров`я в порядку, встановленому законодавством, як визначено вимогами статті 28 Основ законодавства про охорону здоров`я. 
Право на належні, безпечні і здорові умови праці, проживання, навчання тощо має галузеву конкретизацію. При цьому принцип добросовісності дотримання меж здійснення особистих немайнових прав має велике значення на практиці. У цьому випадку, зокрема, можна використати такий спосіб захисту права на безпечне для життя і здоров`я довкілля як припинення дії, яка порушує право.
 
Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», шум відноситься до фізичних факторів середовища життєдіяльності, що впливають або можуть впливати на здоров`я людини чи на здоров`я майбутніх поколінь.
 
Згідно зі статтею 24 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» передбачено обов`язок органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації та громадян при здійсненні будь-яких видів діяльності з метою відвернення і зменшення шкідливого впливу на здоров`я населення шуму, неіонізуючих випромінювань та інших фізичних факторів здійснювати, зокрема, відповідні організаційні, господарські, технічні, технологічні, архітектурно-будівельні та інші заходи щодо попередження утворення та зниження шуму до рівнів, установлених санітарними нормами. Проведення на захищених об`єктах ремонтних робіт, що супроводжуються шумом, забороняється у робочі дні з двадцять першої до восьмої години, а у святкові та неробочі дні - цілодобово.
Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, встановлених законом, забезпечують контроль за додержанням керівниками та посадовими особами підприємств, установ, організацій усіх форм власності, а також громадянами санітарного та екологічного законодавства, правил додержання тиші в населених пунктах і громадських місцях, інших нормативно-правових актів у сфері захисту населення від шкідливого впливу шуму, неіонізуючих випромінювань та інших фізичних факторів.
 
Наказом Головного державного санітарного лікаря СРСР від 03 серпня    1984 року № 3077-84 встановлено санітарні норми допустимого шуму в приміщеннях жилих і громадських будівель та на території житлової забудови.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що стадіон у м. Болехів діє            з 1950 року та становить собою спортивну споруду відкритого типу, основою якої є футбольне поле, розміром 105 х 68 м. Відокремлений від земельної ділянки позивача бетонною огорожею, висотою 2 метри. На відстані 3,38 - 5,22 м погонних зі сторони стадіону знаходиться житловий будинок, в якому проживає позивач.
Висновком судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи № 108 встановлено, що на момент проведення експертного дослідження (20221 рік)  розміщення стадіону (комплекс споруд) не відповідає вимогам у частині дотримання відстаней до житлової забудови, що передбачено пунктом 33, ДБН 360-92* «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» пунктів 3.33 та 6.9.3-6.9.5 ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій». Пункт 3.33 ДБН 360-92* «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», відповідно до структури житлової забудови при влаштуванні різних майданчиків і місць відпочинку для дорослих відстані від вікон житлових і громадських будинків слід приймати: до фізкультурних майданчиків - не менше 25 м, до господарських (для чищення меблів та одягу, сушіння білизни, сміттєзбірників) - не менше 20 м. Однак, ДБН 360-92 діють з 2002 року та не підлягають застосуванню, оскільки футбольний стадіон у м. Болехів діє з 1950 року і вказані норми поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України.
Окрім того, експерт вказав, що приведення стадіону у відповідно до вимог пункту 33.3 ДБН 360-92 та встановлення заборони проведення футбольних матчів, тренувань, та інших масових заходів на футбольному стадіоні «ІНФОРМАЦІЯ_1», фактично приведе до значного зменшення розмірів стадіону та до втрати його функціонального призначення.
 
Футбольні матчі проводяться на стадіоні в денний період часу з невеликою тривалістю до 2,5 годин в середньому 11-15 матчів в рік. Тобто, шум внаслідок проведення матчів є малоінтенсивним, оскільки такі події відбуваються не частіше одного разу на місяць і у денну пору доби.
 
Перевіряючи наявність підстав для застосування до спірних правовідносин частини четвертої статті 293 ЦК України, на яку посилалася ОСОБА_1 , крізь призму інтенсивності та тривалості шкідливого впливу експлуатації стадіону та його фізичного і психологічного наслідку для здоров`я позивача та якості її життя, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що відповідач, з метою усунення можливості перелітання м`ячів за межі стадіону під час футбольного матчу та тренувань, з приводу чого позивач зверталася у 2011 році до правоохоронних органів, встановив спеціальну огорожу по периметру будинковолодіння позивача, висотою 1,5 м у вигляді сітки, а з метою зменшення навантаження на міський стадіон та, відповідно, зменшення кількості заходів, в ході яких, зазвичай, створюється певний рівень шуму, міською радою побудовано та облаштовано міні-спортивний майданчик із синтетичним покриттям, обгороджений сітками, розмірами 42 х 22 м, який розташований на значній відстані від будинку позивача. 
 
При цьому суд дійшов правильного висновку про те, що міська рада вжила усіх дієвих та можливих заходів, які дозволили з однієї сторони зменшити рівень шуму та забезпечити право позивача на безпечні умови життя, а з другого боку - забезпечила право громадян-жителів міста Болехова, чисельністю понад 19 000 осіб на заняття фізичною культурою та спортом за місцем проживання.
 
Обґрунтованість вимог щодо втручання у право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
 
Тому суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної  інстанції, правильно виходив із принципу пропорційності потреб членів територіальної громади і прав ОСОБА_1 , встановивши, що суспільні інтереси у порівнянні із незначними порушеннями прав позивача, переважають, а тому обрав правильний та ефективний спосіб захисту її прав, зобов`язавши Болехівську міську раду огородити футбольний стадіон «ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, сітчастою огорожею заввишки 1 (один) метр, як продовження існуючої бетонної огорожі.
 
Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Доводи касаційної скарги про те, що розміщення футбольного стадіону суперечить пункту 3.33 ДБН 360-92* «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», колегії суддів до уваги не бере, оскільки з висновку судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи № 108 від 21 січня 2021 року встановлено, що вказані будівельні норми діють з 2002 року і не підлягають застосуванню у цьому випадку, оскільки футбольний стадіон «ІНФОРМАЦІЯ_1» у м. Болехів діє з 1950 року,                  а вказані норми поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України.
 
Щодо застосування вимог статті 103 ЗК України у поєднанні з пунктом 3.33 ДБН 360-92** та статті 8 Конвенції, колегія суддів зазначає таке. 
Власники та землекористувачі земельних ділянок, при влаштуванні різних майданчиків і місць відпочинку для дорослих (місця загального користування), повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей, зокрема шумове забруднення. Однак, при цьому повинен враховуватися принцип пропорційності потреб членів територіальної громади і прав власника/землекористувача сусідньої земельної ділянки. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції. При цьому суди попередніх інстанцій виконали вимоги частини першої статті 417 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд          у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області                  від 06 травня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду          від 29 вересня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                              Б. І. Гулько

                                                                                                          Г. В. Коломієць

                                                                                                           Р. А. Лідовець

                                                                                                           Ю. В. Черняк