ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                                Головуючий І інстанції: Ясиновський І.Г.
26 жовтня 2022 р. 	Справа № 440/18300/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Курило Л.В. ,  Рєзнікової С.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В с т а н о в и в:
23.12.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не видання наказу про встановлення йому щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень з 2016 року по 2019 року в розмірі 10 % посадового окладу;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити йому надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 2016 року по 2019 рік у розмірі 10 % від посадового окладу;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області нову довідку про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії військовослужбовця, до якої включити надбавку за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% від посадового окладу.
 Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку із поданням позову після закінчення строків, установлених законом, без зави про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. Для усунення недоліків встановлено десятиденний строк з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.
На виконання вимог зазначеної ухвали позивачем надано заяву про усунення недоліків, в якій він зазначив, що Верховним Судом у постанові від 13.03.2019 року у справі № 807/363/18 висловлено позицію, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник мав право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У разі пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов`язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат.
Також позивач зазначив, що оскільки його вимоги стосуються нарахування та виплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, яка є додатковими видами грошового забезпечення, слід керуватися, у тому числі, і положеннями ст. 233 КЗпП України.
17.01.2022 року ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду позовну заяву повернуто позивачу на підставі  ч. 2 ст. 123  КАС України.
Повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано до суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, а підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду, визнані судом неповажними.
Крім того, суд зазначив, що згідно з п. 6 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою,  яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України  від 15.06.1994 року № 414,  персональний  склад  осіб, які працюють в умовах режимних обмежень,  та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи. 
Відповідно до п. 3 розділу ХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого  наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260,  для виплати надбавки військовослужбовцям, які працюють в умовах режимних обмежень, командир військової частини щорічно станом на 01 січня визначає наказом розмір надбавки відповідно до номенклатури посад військовослужбовців і працівників, зайняття яких потребує оформлення допуску до державної таємниці, за погодженням з режимно-секретним органом.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що надбавка за роботу в умовах режимних обмежень є одним з видів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, яка виплачується щомісячно у разі прийняття відповідного наказу,  а тому  про не  видання наказу про встановлення ОСОБА_1 щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень з 2016 по 2019 рік в розмірі 10 % посадового окладу позивач  повинен був дізнатися з дня отримання грошового забезпечення,  починаючи з січня 2016 року та по червень 2019 року. При цьому, позивач мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації  з питання  прийняття рішення про призначення йому відповідної надбавки.
Таким чином, з дня отримання грошового забезпечення за відповідні місці, починаючи з січня 2016 року та по червень 2019 року, позивач вважається таким, що повинен був дізнатися про порушення своїх прав чи законних інтересів.
Також, суд першої інстанції звернув увагу позивача, що є чинне судове рішення, а саме  Ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2021 року в межах справи № 440/11115/21 зі змісту якої чітко зрозуміло, що по-перше: позивачу ще принаймні станом на 16.09.2021 (дата звернення до суду в справі № 440/11115/21) було відомо про порушене право про яке він у справі що розглядається вже зазначає, що ніби дізнався із листа, однак це суперечить його ж твердженням у справі № 440/11115/21; по-друге судом визнано неповажними підстави, вказані ОСОБА_1 у заяві про поновлення строку звернення до суду та повернуто позовну заяву у справі № 440//11115/21. Відтак, його твердження про те, що він дізнався про порушене своє право із листа від 30.11.2021 є надуманими і суд в межах цієї справи не має підстав не взяти до уваги чинну ухвалу Полтавського окружного адміністративного суд від 23.10.2021 року в межах справи № 440/11115/21, оскільки вона не скасована судом апеляційної інстанції.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 17.01.2022 року про повернення його позовної заяви, та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач, окрім іншого, зазначає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального права та без урахування позиції Верховного Суду, які висловлені у постановах від 13.03.2019 року у справі № 807/363/18, від 26.01.2021 року у справі № 520/11178/20.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи. 
Згідно ч.ч. 1, 2  ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України), апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої  статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Відповідно п. 3 ч. 1  ст. 294 КАС України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
За приписами  ст. 308 КАС  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення слід скасувати, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України  для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Частиною 1 ст. 123 КАС України обумовлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
За приписами ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Приписами ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що позивач перебував на службі у Збройних Силах України з 15.08.2015 ро по 27.05.2019 року.
Частиною 2 ст. 9  Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» унормовано, що
          До складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Підпунктом 8 п. 6. Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» військовослужбовцям передбачена виплата  надбавки за виконання функцій державного експерта з питань таємниць та надбавку за службу в умовах режимних обмежень військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу - у розмірах та порядку, визначених законодавством.
Підпунктом 6 п. 6 постанови КМУ від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу передбачена виплата надбавки за виконання функцій державного експерта з питань таємниць та надбавку за службу в умовах режимних обмежень - у розмірах та порядку, визначених законодавством.
Таким чином, надбавка за роботу в умовах режимних обмежень входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців.
У постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 807/363/18, викладено висновок, що перебування особи на публічній службі є однією з форм реалізації закріпленого у ст. 43 Конституції України права на працю.
Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством,  незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У разі пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень, не пов`язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат.
Оскільки позовна заява ОСОБА_1 містить вимоги про нарахування та виплату грошового забезпечення з урахуванням щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, колегія суддів вважає, що суду слід керуватися, в тому числі, положеннями ст. 233 КЗпП України, оскільки норми цієї статті слід тлумачити в більш широкому розмінні, а саме в сенсі відсутності строкових обмежень для звернення до суду з позовом з приводу належної працівникові заробітної плати, не зважаючи на формулювання позовних вимог іншим чином, ніж про стягнення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.12.2021 року у справі № 320/2583/21.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).
Колегія суддів залишає поза увагою посилання суду на висновки Верховного Суду, викладені у постановах по справах №№: 308/12874/16-а від 13.02.2018 року, 805/3881/18-а від 14.02.2019 року, 807/658/18 від 01.12.2020 року, 140/1738/19 від 05.03.2021 року, оскільки ці висновки є різними за своїм змістом, та зроблені з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами, які формують зміст правовідносин та впливають на застосування норм права.
Відповідно до ч. 3  ст. 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання (ст. 320 КАС України).
З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до Ленінського районного суду м. Полтави для продовження розгляду.
Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 317, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року - скасувати.
Справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	Л.В. Курило    С.С. Рєзнікова