ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" листопада 2022 р.                               Справа№ 910/1543/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Агрикової  О.В. 
          Чорногуза М.Г. 
 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної  Фізичної особи-підприємця Сидоренко Марини Миколаївни
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2022
у справі № 910/1543/22 (суддя М.О. Лиськов)
за позовом Національного банку України
до Фізичної особи-підприємця Сидоренко Марини Миколаївни
про стягнення 102 763,63 грн
ВСТАНОВИВ:
Національний банк України (далі - НБУ, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Сидоренко Марини Миколаївни (далі - ФОП Сидоренко М.М., відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 102 763,63 грн за договором оренди нежилих приміщень від 31.03.2018, в тому числі: 9  181,42 грн орендної плати, 81  926,52 грн неустойки та 11  655,69 грн відшкодування вартості комунальних послуг. 
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди нежилих приміщень від 31.03.2018 в частині повної та своєчасної оплати орендних та комунальних платежів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість. Крім того, у зв`язку із несвоєчасним поверненням об`єкта оренди позивачем нараховано 81  926,52 грн неустойки за період з 25.01.2020 по 20.03.2020 на підставі пункту 8.3. договору. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 у справі № 910/1543/22 позов задоволено повністю.
Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем умов договору щодо повної та своєчасної оплати орендних та комунальних платежів, а також порушення відповідачем пункту 8.3. договору в частині своєчасного повернення об`єкта оренди, у зв`язку з чим визнав правомірним стягнення з останнього заявлених до стягнення сум. 
Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ФОП Сидоренко М.М. звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування скарги апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не з`ясовано, коли було ліквідовано АТ «КБ «Експобанк», а також те, що орендовані приміщення було повернуто орендодавцю. Як вказує апелянт, твердження позивача про те, що об`єкт оренди було звільнено 20.03.2020 не відповідає дійсності, оскільки спірне приміщення було повернуто 22.01.2020 на підставі акта приймання-передачі нежилих приміщень. До того ж скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки відповідача не було належним чином повідомлено про розгляд даної справи, а ухвала про відкриття провадження у справі була повернута на адресу суду за зворотньою адресою. Водночас суд мав можливість повідомити відповідача про відкриття провадження у справі іншими засобами зв`язку. Також апелянт зазначає про відсутність заборгованості зі сплати орендних платежів станом на 22.01.2020. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2022 поновлено ФОП Сидоренко М.М. пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 у справі № 910/1543/22; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Сидоренко М.М. на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 у справі № 910/1543/22; розгляд апеляційної скарги ФОП Сидоренко М.М. на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 у справі № 910/1543/22 постановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; НБУ встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 у справі № 910/1543/22.
Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та 06.10.2022 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги позивач зазначає, що з 11.01.2020, у зв`язку із набуттям позивачем права власності на приміщення, яке було передано в оренду відповідачу за договором оренди нежилих приміщень від 31.03.2018, останній набув всі права та обов`язки орендодавця щодо зазначеного приміщення. За таких обставин, АТ «КБ «Експобанк» в момент укладення додаткової угоди та акта приймання-передачі нежилих приміщень до договору (22.01.2020) не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки з 11.01.2020 власником та, відповідно, орендодавцем спірного нежитлового приміщення став НБУ. 
Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 31.03.2018 між ПАТ "КБ "Експобанк" (далі - первісний орендодавець за договором) та ФОП Сидоренко М.М. (далі - орендар) укладено договір оренди нежилих приміщень № б/н (далі - договір), відповідно до умов якого (в редакції додаткової угоди від 26.10.2018) первісний орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування окремо визначене майно - нежитлові приміщення площею 33,6 кв. м., кімнати № 35, № 34 та нежитлові приміщення площею 62,6 кв. м., кімнати № 64, № 65, № 66, що розташовані на четвертому поверсі нежитлової будівлі за адресою: м. Київ, вул. Дмитрівська, 18/24 (далі - об`єкт оренди).
Відповідно до п. 2.1 договору об`єкт оренди надається в оренду для використання орендарем для розміщення офісу орендаря (цільове призначення).
За приписами пунктів 3.1, 3.2 договору орендодавець передає орендарю об`єкт оренди за актом приймання-передачі. В акті приймання-передачі сторони зазначають склад об`єкту оренди, його стан на момент передачі у користування та інше. Орендар вступає в строкове платне користування об`єктом оренди з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкту оренди.
Відповідно до п. 4.1 договору (в редакції додаткової угоди від 29.03.2019) орендна плата за користування одним квадратним метром об`єкту оренди становить 220,00 грн, в тому числі податок на додану вартість у сумі 36,67 грн, всього за один місяць оренди 21 164,00 грн з ПДВ. Орендна плата за об`єкт оренди підлягає щомісячній індексації з урахуванням індексу споживчих цін на товари та послуги (індекс інфляції), а розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за попередній місяць (наростаючим підсумком). Якщо значення індексу інфляції менше 100%, орендна плата за відповідний місяць не індексується.
Згідно з п. 4.2 договору нарахування орендодавцем орендної плати за цим договором здійснюється з дня прийняття орендарем об`єкту оренди за актом приймання-передачі. Нарахування орендодавцем орендної плати за цим договором припиняється з дня наступного за днем повернення орендарем об`єкту оренди орендодавцю та підписання сторонами відповідного акту приймання-передачі.
Відповідно до п. 4.9 договору експлуатаційні витрати орендодавця та вартість комунальних послуг (водопостачання, водовідведення, центральне опалення, електроенергія тощо) не включаються до орендної плати та відшкодовуються орендарем орендодавцю окремо, відповідно до виставлених орендодавцем рахунків пропорційно займаній орендарем площі, у триденний строк з дня отримання орендарем таких рахунків, але не пізніше 15 числа місяця, наступного за місяцем оренди. 
Відшкодування вартості комунальних і експлуатаційних послуг та інших витрат, які споживає орендар в об`єкті оренди, здійснюється окремо від орендної плати, на підставі рахунку наданого орендодавцем (п. 4.10 договору).
Як встановлено у п. 4.15 договору рахунки на оплату орендної плати, експлуатаційних витрат та комунальних послуг надаються орендарю/його представнику під підпис на їх копіях із зазначенням прізвища та ініціалів особи, яка отримує такі рахунки. Неотримання орендарем рахунків від орендодавця не є підставою для звільнення від сплати орендної плати/інших платежів чи їх затримання.
Цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 24.01.2020 (включно), але не довше ніж закінчення строку здійснення процедури ліквідації орендодавця (пункт 5.1 договору оренди в редакції додаткової угоди від 29.03.2019). 
На виконання умов договору 31.03.2018 орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлові приміщення площею 33,6 кв. м., кімнати № 35, № 34 та нежитлові приміщення площею 62,6 кв. м., кімнати № 64, № 65, № 66, що розташовані на четвертому поверсі нежитлової будівлі за адресою: 01054, м. Київ, вул. Дмитрівська, 18/24, за актом прийому-передачі від 17.09.2018.
В подальшому, 11.01.2020 Національним банком України набуто право власності на об`єкт оренди, що підтверджується інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягами про реєстрацію права власності.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що він набув усі права та обов`язки орендодавця за договором, а тому відповідач зобов`язаний сплатити позивачу як орендодавцю несплачену орендну плату за користування об`єктом оренди за період з 12.01.2020 по 24.01.2020 у розмірі 9 181,42 грн, неустойку у розмірі подвійної орендної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення повернення об`єкту оренди з 25.01.2020 по 20.03.2020 у сумі 81 926,52 грн, а також відшкодувати вартість комунальних послуг за період 24.01.2020 по 20.03.2020 у розмірі 11 655,69 грн.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги відповідача вважає обґрунтованими, з огляду на наступне.
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором оренди (найму), за яким, відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України), одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. 
До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України).
Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 761, ч. 1 ст. 762 ЦК України право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Таким чином, укладення ПАТ "КБ "Експобанк" та ФОП Сидоренко М.М. договору оренди нежилих приміщень від 31.03.2018 було спрямоване на отримання останньою у користування приміщення та одночасного обов`язку із здійснення оплати за таке користування.
За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.
Як було зазначено вище, на виконання вказаного договору 31.03.2018 орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлові приміщення площею 33,6 кв. м., кімнати № 35, № 34 та нежитлові приміщення площею 62,6 кв. м., кімнати № 64, № 65, № 66, що розташовані на четвертому поверсі нежитлової будівлі за адресою: 01054, м. Київ, вул. Дмитрівська, 18/24, за актом прийому-передачі від 17.09.2018.
Разом з тим, 11.01.2020 Національним банком України набуто право власності на об`єкт оренди, що підтверджується інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягами про реєстрацію права власності.
Згідно з ч. 1 ст. 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється.
Тобто у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять усі права та    обов`язки орендодавця. Таким чином законодавство України гарантує незмінність прав орендаря у разі зміни власника орендованого майна, а відповідно зміна власника речі (майна) не є підставою для зміни або припинення договору найму (оренди).
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд дійшов висновку, що з моменту набуття права власності на приміщення (11.01.2020) Національний банк України набув статусу орендодавця за договором оренди нежитлових приміщень від 31.03.2018.
Однак, колегія суддів апеляційного господарського суду не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з доданих до апеляційної скарги доказів, листом від 22.01.2020 № 85 ПАТ "КБ "Експобанк" звернулося до ФОП Сидоренко М.М., яким повідомило про відчуження об`єкта оренди та про припинення на підставі цього укладеного сторонами договору оренди від 31.03.2018 з 22.01.2020.
22.01.2020 між ПАТ "КБ "Експобанк" та ФОП Сидоренко М.М. було підписано додаткову угоду до договору оренди нежитлових приміщень від 31.03.2018, відповідно до якої сторони вирішили припинити дію договору оренди з 22.01.2020 та провести всі взаєморозрахунки між собою в частині зобов`язань, які фактично були виконані сторонами на дату припинення договору.
Також 22.01.2020 між ПАТ "КБ "Експобанк" та ФОП Сидоренко М.М. підписано акт приймання-передачі до договору оренди нежитлових приміщень  від 31.03.2018, відповідно до якого орендар передав, а орендодавець прийняв 22.01.2020 нежитлове приміщення площею 96,2 кв. м, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Дмитрівська, 18/24.
Пунктом 4 вказаного акту сторони дійшли згоди щодо відсутності претензій одна до одної стосовно об`єкта оренди. 
Наведені вище докази не були подані відповідачем до суду першої інстанції, однак колегія суддів вбачає прийняти їх до розгляду та вважає причини їх неподання поважними, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою  ГПК  покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
В обґрунтування неможливості подання відповідних доказів апелянт посилається на те, що про дану судову справу ФОП Сидоренко М.М. дізналася лише після отримання повного тексту рішення 13.08.2022. 
З матеріалів справи вбачається, що ухвала Господарського суду міста Києва від 14.02.2022 про відкриття провадження у даній справі була направлена 17.02.2022 на адресу ФОП Сидоренко М.М. ( АДРЕСА_1 ), яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Вказана ухвала була повернута на адресу Господарського суду міста Києва 27.04.2022 за № 01054 92044497 із зазначенням причини повернення: за закінченням терміну зберігання, дата довідки ф.20: 19.04.2022.
Відповідно до частин 2, 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Згідно з пунктом 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 
Отже, місцевим господарським судом не було порушено норми процесуального права в частині належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи.
Разом з тим, Указами Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 року №259/2022 та  від 17.05.2022 №341/2022  від 12.08.2022 №573/2022  затвердженими  Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, зі змінами, внесеними Указами від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-IX, та від 18.04.2022 №259/2022,  від 21.04.2022 №2212-IХ) та від 15.08.2022 року № 2500-IX введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Як вказує відповідач, у зв`язку із активними бойовими діями на території Чернігівської області в період з 24.02.2022 по 06.04.2022, що є загальновідомою обставиною, ФОП Сидоренко М.М. евакуаційним потягом виїхала з міста Ніжин та повернулася у серпні 2022 року. 
За таких обставин, оскільки ухвала про відкриття провадження у справі була направлена на адресу відповідача 17.02.2022, а з 24.02.2022 розпочалася широкомасштабна військова агресія Російської Федерації проти України, ФОП Сидоренко М.М. була позбавлена можливості дізнатися про розгляд даної справи та подати відповідні докази в обгрунтування своєї правової позиції. 
Отже, на переконання колегії суддів, причини неподання відповідачем відзиву на позовну заяву та належних доказів суду першої інстанції безпосередньо пов`язані з тим, що ФОП Сидоренко М.М. фактично не була  повідомлена про розгляд даної справи, а тому визнаються судом такими, що не залежали від неї з об`єктивних причин. 
Виходячи з приписів статті 269 ГПК України, необхідності перевірки законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне прийняти подані відповідачем докази та здійснити перегляд справи з їх урахуванням.   
Так, як встановлено судом вище, 22.01.2020 між ПАТ "КБ "Експобанк" та ФОП Сидоренко М.М. підписано акт приймання-передачі до договору оренди нежитлових приміщень від 31.03.2018, відповідно до якого орендар передав, а орендодавець прийняв 22.01.2020 нежитлове приміщення площею 96,2 кв. м, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Дмитрівська, 18/24.
У силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України, судом першої інстанції враховано правову позицію,  викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №127/14633/16-ц та постанові Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №640/12616/17, відповідно до якої  фактом початку та відповідно припинення орендних правовідносин є підписання акту приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря. Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди.
Разом з тим, позивач зазначає, що у зв`язку із набуттям ним 11.01.2022 права власності на нежитлове приміщення, яке було передано в оренду відповідачу, ПАТ "КБ "Експобанк" станом на 22.01.2020 не мав цивільної дієздатності підписувати акт та додаткову угоду, якою сторони вирішили припинити дію договору оренди з 22.01.2020.
До того ж, позивач посилається на акт обстеження, складений 20.03.2020 відповідно до розпорядження Національного банку України від 20.03.2020 № 726-ра "Про створення тимчасової комісії з проведення огляду набутого нерухомого майна", комісією Національного банку України, яким встановлено, що приміщення площею 96,2 кв. м, розташовані на 4 поверсі за адресою: м. Київ, вул. Дмитрівська, 18/24 були звільнені ФОП Сидоренко М.М. лише на момент огляду комісією Національного банку України 20.03.2020. ФОП Сидоренко М.М. усно повідомила про припинення оренди, ключі були передані представнику Національного банку України, від підписання акту приймання-передачі об`єкта оренди орендар відмовилась. Довідково в акті зазначено, що ФОП Сидоренко М.М. було направлено листа від 20.02.2020 за № 0017/9020 з пропозицією продовжити договір оренди приміщень або звільнити приміщення і підписати акт приймання-передачі об`єктів оренди. У встановлений листом термін та на момент проведення перевірки письмової відповіді на отримано. 
Наведені вище доводи відхиляються колегією суддів, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ФОП Сидоренко М.М. до набуття Національним банком України (11.01.2020) права власності на орендовані відповідачем приміщення не була повідомлена про вказані обставини.
Додаткова угода про припинення дії договору оренди та акт приймання-передачі нежитлових приміщень були підписані 22.01.2020, що свідчить про недобросовісну поведінку ПАТ "КБ "Експобанк" щодо належного повідомлення орендаря про відчуження приміщень. 
Добросовісність (п. 6  ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Отже, враховуючи той факт, що договір діяв до 24.01.2020, а актом від 22.01.2020, підписаним ПАТ "КБ "Експобанк" та ФОП Сидоренко М.М., договір було припинено та нежитлові приміщення були повернуті орендодавцю, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для нарахування Національним банком України відповідачу неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення повернення об`єкту оренди з 25.01.2020 по 20.03.2020 у сумі 81 926,52 грн.
Також заявлені позивачем вимоги про стягнення орендної плати у розмірі 9  181,42 грн визнаються колегією суддів необґрунтованими, оскільки пунктом 2 додаткової угоди від 22.01.2020, підписаної між ПАТ "КБ "Експобанк" та ФОП Сидоренко М.М., сторони зобов`язувалися провести всі взаєморозрахунки між собою в частині зобов`язань, які фактично були виконані сторонами на дату припинення договору. 
Водночас колегія суддів не приймає як належний доказ поданий Національним банком України акт обстеження, складений 20.03.2020, оскільки він не підписаний ФОП Сидоренко М.М., за наявності іншого акта від 22.01.2020, підписаного з ПАТ "КБ "Експобанк", та з урахуванням обставин несвоєчасного повідомлення орендаря про обставини відчуження орендованого приміщення позивачу. 
Верховний Суд зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина 1  статті 74 ГПК).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має на меті усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Відповідно до  статті 79 ГПК  наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування «вірогідності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Отже, зміст цієї норми процесуального права свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (подібні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 09.08.2022 у справі № 902/1038/21, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Посилання позивача в акті обстеження від 20.03.2020 про направлення відповідачу листа від 20.02.2020 за № 0017/9020 з пропозицією продовжити договір оренди приміщень або звільнити приміщення і підписати акт приймання-передачі об`єктів оренди, відхиляються колегією суддів, оскільки належні та допустимі докази (опис вкладення та фіскальний чек) направлення вказаного листа в матеріалах справи відсутні. 
Отже, з огляду на встановлення апеляційним господарським судом факту повернення нажитлового приміщення площею 96,2 кв. м, розташованого на 4 поверсі за адресою: м. Київ, вул. Дмитрівська, 18/24, 22.01.2020, заявлені позивачем вимоги про відшкодування вартості комунальних послуг за період 24.01.2020 по 20.03.2020 у розмірі 11 655,69 грн також не підлягають задоволенню. 
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
При цьому, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За встановлених обставин справи, з огляду на викладені приписи законодавства, враховуючи, що позивачем в порушення наведених приписів не було доведено належними та допустимими доказами наявності підстав для стягнення з відповідача на свою користь орендної плати за період з 12.01.2020 по 24.01.2020 у розмірі 9 181,42 грн, неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення повернення об`єкту оренди з 25.01.2020 по 20.03.2020 у сумі 81 926,52 грн, а також вартості комунальних послуг за період 24.01.2020 по 20.03.2020 у розмірі 11 655,69 грн, у зв`язку із встановленням факту повернення нежитлового приміщення 22.01.2020, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч. 2 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ФОП Сидоренко М.М. обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 у справі № 910/1543/22 - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги відповідача та ухваленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сидоренко Марини Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 у справі № 910/1543/22 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2022 у справі № 910/1543/22 скасувати.
3. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Національного банку України до Фізичної особи-підприємця Сидоренко Марини Миколаївни про стягнення 102 763,63 грн відмовити повністю.
4. Стягнути з Національного банку України (вулиця Інститутська, будинок 9, місто Київ, 01601; ідентифікаційний код 0032106) на користь Фізичної особи-підприємця Сидоренко Марини Миколаївни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 3 721 (три тисячі сімсот двадцять одну) грн 50 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.
6. Матеріали справи № 910/1543/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                О.В. Агрикова

                                                                                М.Г. Чорногуз