Ухвала
Іменем України    
    
31 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 76/842/20
провадження № 61-7347ск22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 липня 2021 року у складі судді: Орендарчука М. П., та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 квітня 2022 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Василенко Л. І., Карпенко О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
 
Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 2016 року ОСОБА_1 , позичив відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як особам, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, грошові кошти у сумі 3 000 дол. США. На підтвердження того, що відповідачі отримали кошти, ними була складена розписка, відповідно до якої останні зобов`язались виплатити суму боргу до 01 квітня 2019 року. Відповідачі не повернули позичені кошти, що дає позивачу право на повернення позиченої суми та передбаченої умовами розписки пені у розмірі 5% за добу від простроченої до повернення суми, розмір якої в межах річного строку спеціальної позовної давності складає 57 750 дол. США. 
 
22 жовтня 2018 року ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 500 дол. США. На підтвердження того, що ОСОБА_2 отримав кошти, ним була складена розписка, згідно до якої останній зобов`язувався виплатити борг до 01 квітня 2019 року. В порушення взятих на себе зобов`язань ОСОБА_2 не повернув позичені кошти позивачу, що дає позивачу ОСОБА_1 право на повернення позиченої суми та передбаченої умовами розписки пені в розмірі 5% за добу від простроченої до повернення суми, розмір якої в межах річного строку спеціальної позовної давності складає 27 375 дол. США.
 
Позивач вважав, що заборговані суми мають бути стягнуті на його користь у національній валюті за курсом Національного банку України станом на 10 липня 2020 року (один долар США = 26,90 грн).
 
ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь з: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в погашення боргу у сумі 1 553 475,00 грн; ОСОБА_2 776 737 грн боргу; відповідачів солідарно витрати по сплаті судового збору 10 510 грн та правову допомогу у розмірі 1 000 грн.
 
Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 21 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 22 жовтня 2018 року у розмірі 1 500 дол. США та три відсотки річних у розмірі 98,00 дол. США, а всього 1 598 дол. США.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 10 вересня 2016 року у розмірі 3 000 дол. США та три відсотки річних у розмірі 196 дол. США, а всього 3 196 дол. США.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт укладення договору позики та отримання відповідачем ОСОБА_2 , як особою, яка склала і надала позивачу розписки, спірної суми коштів не заперечується і не спростовується. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині пені, суд першої інстанції виходив, з того, що зі змісту наданих розписок встановити дійсні обставини щодо розміру пені неможливо з причин їх неоднозначного викладення. Суд першої інстанції вказав, що заявлені позивачем розміри пені не відповідають вимогам розумності та справедливості, оскільки в двадцять раз перевищують розмір заборгованих сум. Суд зазначив, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України  нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 20 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 липня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у рахунок погашення боргу за угодою позики від 10 вересня 2016 року 3 000 дол. США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за угодою позики від 22 жовтня 2018 року 1 500 дол. США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що при винесенні рішення, суд першої інстанції, зробив неправильний висновок про задоволення вимог в частині стягнення боргу за розпискою від 10 вересня 2016 року лише з ОСОБА_2 та в частині стягнення 3 % річних, оскільки позивач з вимогами відповідно до частини другої статті 625 ЦК України не звертався. Апеляційний суд зазначив, що стягуючи безпосередньо лише з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 000 дол. США за розпискою від 10 вересня 2016 року, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку, оскільки за вказаною розпискою є два боржника, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується особистими підписами та не заперечувалося самою ОСОБА_3 . Враховуючи наявний факт існування розписки, у якій позичальники зазначили, що отримали кошти у розмірі 3 000 дол. США, наявність двох підписів позичальників та реальний характер договору позики, колегія суддів апеляційного суду зробила висновок про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за угодою позики від 10 вересня 2016 року 3 000,00 дол. США, оскільки є спільна відповідальність за борговою розпискою від 10 вересня 2016 року. Приймаючи до уваги факт наявності розписки від 22 жовтня 2018 року, згідно якої ОСОБА_2 взяв в борг кошти у ОСОБА_1 у розмірі 1 500 дол. США, характер договору позики, недоведеність відповідачем відсутності заборгованості перед позивачем, колегія суддів апеляційного суду зробила висновок про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок погашення боргу за угодою позики від 22 жовтня 2018 року 1 500 дол. США.
 
Апеляційний суд при відмові у задоволенні позовних вимог про стягнення пені вказав, що у випадку не повернення грошових коштів боржниками за розписками від 10 вересня 2016 року та від 22 жовтня 2018 року до 01 квітня 2019 року, то боржники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язуються сплатити 5% за добу від простроченої до повернення суми. Тобто у даному випадку йде мова про пеню, з огляду на те, що вказана штрафна санкція передбачена саме за невчасне повернення суми боргу, тобто за прострочення виконання зобов`язання, а не за користування коштами, на що вказує позивач. Право кредитора нараховувати, передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред?явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, постанова Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 359/2703/15-ц). Отже, у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачену розпискою пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором позики, оскільки строк дії договору позики закінчився відповідно 01 квітня 2019 року, як за розпискою від 10 вересня 2016 року, так і за розпискою від 22 жовтня 2018 року і позикодавець має право на отримання гарантій належного виконання зобов?язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення пені. Однак таких вимог позивачем ОСОБА_1 заявлено не було.
 
ОСОБА_1 29 липня 2022 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 липня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 квітня 2022 року. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 02 серпня 2022 року ці недоліки було усунуто та подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
 
У клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження, яке додано до касаційної скарги, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що 20 квітня 2022 року було проголошено лише вступну та резолютивну частину оскарженої постанови, а повне судове рішення отримано ОСОБА_1 поштою 05 липня 2022 року. На підтвердження указаних обставин суду надано супровідний лист Черкаського апеляційного суду від 27 червня 2022 року про направлення учасникам справи копії постанови від 20 квітня 2022 року та конверт, адресований Черкаським апеляційним судом ОСОБА_1 із номером штрихкодового ідентифікатора № 1800211441321 та датою відправлення 29 червня 2022 року.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року). 
 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).
 
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.
 
У клопотанні про часткове звільнення від сплати судового збору, яке додано до касаційної скарги, ОСОБА_1 просить частково звільнити його від сплати судового збору у розмірі 18 920 грн, ураховуючи часткову його сплату (2 100,00 грн). Клопотання мотивовано тим, що позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви (10 510 грн) та подання апеляційної скарги (15 765 грн) у повному обсязі. Всі заощадження позивача перебувають у відповідачів, ОСОБА_1 є пенсіонером та перебуває у скрутному матеріальному становищі, розмір пенсії становить 2 100,00 грн, проживає один, не має у приватній власності земельних ділянок, не має додаткових джерел існування, окрім пенсії, не працює у зв`язку із старістю, грошових заощаджень не має. Розмір судового збору за подання касаційної скарги становить 21 020,00 грн та фактично становить розмір пенсії за рік. ОСОБА_1 зазначає, що розмір судового збору перевищує 5% його річного доходу, що є підставою згідно статті 8 Закону України «Про судовий збір» для часткового звільнення від сплати судового збору. На підтвердження указаних обставин надає: довідку про доходи, видану ОСОБА_1 про розмір пенсії за період з липня 2021 року по червень 2022 року; довідки виконавчого комітету Христинівської сільської ради від 15 вересня 2021 року та від 09 грудня 2021 року про те, що ОСОБА_1 не володіє земельним паєм на території населеного пункту та володіє земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства; довідку виконавчого комітету Христинівської сільської ради від 09 грудня 2021 року про зареєстрованих осіб; довідку виконавчого комітету Христинівської сільської ради від 09 грудня 2021 року про те, що ОСОБА_1 не працює та є пенсіонером; довідку АТ КБ «Приватбанк» від 04 серпня 2022 року про відсутність активних рахунків. 
 
Тлумачення статті 136 ЦПК України та статті 8 Закону України «Про судовий збір» свідчить, що підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, є врахування судом майнового стану сторони. Вказані ОСОБА_1 підстави для зменшення розміру судового збору (часткового звільнення від сплати судового збору) обґрунтовані та свідчать про його скрутний майновий стан, що об`єктивно перешкоджав сплаті судового збору у повному обсязі за подання касаційної скарги. Тому клопотання про зменшення розміру судового збору слід задовольнити.
 
Підставою, на якій подається касаційна скарга у касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15; від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17; постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у  справі № 564/2199/15-ц; від 05 червня 2019 року у справі № 367/5899/15-ц; від 23 липня 2020 року у справі № 754/16773/17; від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12; від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Також ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає, що суди не урахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 755/19197/18 та від 22 травня 2018 року у справі № 915/533/15 щодо застосування статей 6, 627 ЦК України. Касаційна скарга мотивована тим, що суди не урахували принцип свободи договору, який є визначальним для вирішення справи. Умови договору є обов`язковими до виконання сторонами. Суди безпідставно не урахували, що за прострочення виконання договору позики боржники зобов`язані за угодами позики сплатити 5% неустойки за кожну добу прострочення від неповернутої суми позики. Окрім цього, суди не урахували висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16 та від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 щодо початку перебігу позовної давності та переривання її перебігу. Окрім цього, ОСОБА_1 зазначає, що у позовній заяві ним було викладено вимоги про стягнення боргу та пені у гривнях. Однак, судами стягнуто кошти у гривнях і такі рішення є незаконними. Позиція апеляційного суду про те, що позивач не має права на стягнення пені є хибною, оскільки згідно статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Отже стягнення пені знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з виконанням договору позики. За логікою апеляційного суду з 02 квітня 2019 року до 01 квітня 2020 року позивач мав право пред`являти позов про стягнення неустойки, не пред`являючи позову про стягнення боргу за угодами позики, інакше відбувається пропуск строку спеціальної позовної давності, що суперечить засадам права. Окрім цього, апеляційний суд застосував правила позовної давності з власної ініціативи, без заяви відповідача. Також, ОСОБА_1 зазначає, що апеляційним судом не прийнято до уваги положення статті 264 ЦК України щодо переривання перебігу позовної давності. Постанова апеляційного суду не є законною щодо питання стягнення судового збору та відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме: судом було неправомірно зменшено розмір судового збору, стягнутого з відповідача, а також зменшив розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Апеляційний суд встановив, що згідно розписки від 10 вересня 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , , позичили у ОСОБА_1 , гроші в сумі 3 000,00 (три тисячі) дол. США і зобов`язались їх повернути до 01 квітня 2019 року. Зміст розписки без зазначення конкретної особи містить відомості про те, що гроші від ОСОБА_1 отримав, а також умову про те, що у випадку не повернення в строк буде нараховуватись пеня з 02 квітня 2019 року від позиченої суми за кожну прострочену добу 5%. Після підписів у розписці наявний запис від 07 січня 2020 року про визнання боргових зобов`язань та закриття питань по боргах через 2-3 місяці. З урахуванням змісту боргової розписки, оригінал якої знаходиться у позивача на момент подачі позову, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 взяли в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3000,00 дол. США.
 
Під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції при перегляді рішення суду першої інстанції, відповідачами ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 боргові зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 у сумі 3 000,00 дол. США за розпискою від 10 вересня 2016 року не заперечувалися. Указаний факт підтверджується і самою апеляційною скаргою ОСОБА_2 , у якій зазначається, що перед ОСОБА_1 дійсно існує заборгованість.
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають борг перед ОСОБА_1 у розмірі 3 000 дол. США на момент подачі позову до суду ОСОБА_1 , відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 борг не повернутий відповідачами.
 
Згідно розписки від 22 жовтня 2018 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 1 500,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 квітня 2019 року. Зміст розписки містить відомості про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів, а також про нарахування 5% пені на кожну прострочену добу у випадку неповернення грошових коштів у строк. Указану заборгованість відповідачем не було спростовано та визнано в апеляційній скарзі відповідачем.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. 
 
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
 
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
 
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
 
Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року в справі № 359/2703/15-ц (провадження № 61-30044св18) вказано, що «право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18). Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилась станом на 31 березня 2015 року, а саме: за договором позики від 21 липня 2011 року та складається з заборгованості за позикою - 160 000 грн, процентів за користування позикою за період з 22 липня 2011 року по 31 березня 2015 року - 177 402,74 грн, пені за період з 01 січня 2013 року по 31 березня 2015 року - 131 200 грн, інфляційних втрат - 57 978,25 грн; за договором позики від 13 червня 2012 року та складається з заборгованості за позикою - 120 000 грн, процентів за користування позикою за період з 13 червня 2012 року по 31 березня 2015 року - 67 200 грн, пені за період з 02 березня 2013 року по 31 березня 2015 року- 91 200 грн, інфляційних втрат - 43 157,38 грн. Крім того, позивач просив стягнути заборгованість за договорами позики, які укладені у вигляді розписок, а саме: від 24 червня 2011 року у розмірі 38 400 грн; від 22 листопада 2012 року - 20 000 грн; від 30 листопада 2012 року - 15 000 грн. Як встановили суди відповідно до пункту 5.2 договору позики від 21 липня 2011 року позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики до 31 грудня 2012 року зі сплатою 30 % річних на залишок заборгованості. Пунктом 5.2 договору позики від 13 червня 2012 року позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики до 01 березня 2013 року зі сплатою 20 % річних на залишок заборгованості. Отже суди попередніх інстанцій встановивши, що між сторонами виникли договірні правовідносини, які випливають із договорів позики, та відсутності належних доказів на підтвердження того, що відповідач виконав свої зобов`язання за ними, дійшли правильного висновку про наявність підстав для їх задоволення. В той же час, визначаючи розмір заборгованості, суд першої інстанції з яким погодився й апеляційний суд, не врахував, що у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти за договорами позики від 21 липня 2011 року та від 13 червня 2012 року після закінчення строку дії договорів та пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договорами, оскільки строк дії договорів позики закінчився відповідно 31 грудня 2012 року та 01 березня 2013 року і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21) вказано, що «Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, щоправовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом. Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду, термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)). Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). Підстав для відступу від цих висновків щодо застосування приписів ЦК України про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами немає.. З огляду на вказане позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не мав права додатково нарахувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України за період після настання терміну повернення позики (30 червня 2015 року), тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем. Тому суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні цієї вимоги».
 
Апеляційний суд встановив, що у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачену розписками пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором позики, оскільки строк дії договору позики закінчився відповідно 01 квітня 2019 року, як за розпискою від 10 вересня 2016 року, так і за розпискою від 22 жовтня 2018 року.
 
За таких обставин, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені.
 
Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц; від 05 червня 2019 року у справі № 367/5899/15-ц; від 23 липня 2020 року у справі № 754/16773/17; від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц; від 26 лютого 2020 року у справі № 755/19197/18; від 22 травня 2018 року у справі № 915/533/15 та постановах Верховного Суду України: від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15; від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16 та від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 колегія суддів відхиляє, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 136, 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 липня 2021 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 20 квітня 2022 року.
 
Клопотання ОСОБА_1 про зменшення судового збору задовольнити.
 
Зменшити ОСОБА_1 розмір судового збору до 2 100 грн за подання касаційної скарги на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 липня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 липня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 квітня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                            І. О. Дундар 
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков