Справа № 154/3572/21 	Головуючий у 1 інстанції: Каліщук А. А. 	
Провадження № 22-ц/802/955/22  Категорія: 16 	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
28 листопада 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
секретар судового засідання – Черняк О. В., 
з участю позивачки – ОСОБА_1 ,
представника позивачки – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області, Володимир-Волинської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну частку (пай), за апеляційною скаргою відповідача – Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 серпня 2022 року,

                                         В С Т А Н О В И В :
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що з 01.04.1973 по 09.02.1995 вона працювала на посаді ветфельдшера в колгоспі «Україна», який був розташований у місті Устилуг Володимир-Волинського району Волинської області.
Хоча з 09.02.1995 вона була звільнена за власним бажанням, але залишилася членом колгоспу, а тому мала право на виділення з резервного фонду земельної частки (паю), однак до списку на одержання земельної частки (паю) помилкового не була включена і сертифікат для неї не видавався.
На початку жовтня 1996 року голова КСП «Україна» усно їй повідомив про відсутність її прізвища у списках пайовиків на отримання земельної части (паю).
31 жовтня 1996 року вона зверталася із письмовою заявою до КСП «Україна» з приводу отримання належного їй земельного паю із земель цього колгоспу та просила включити її у списки пайовиків для його отримання, на яку отримала відповідь від 04.11.1996, що її виключено з членів колгоспу «Україна» відповідно до рішення загальних зборів членів колгоспу (протокол №1 від 17 лютого 1995 року), а тому до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) її включено не було.
У подальшому після звернень до адвоката нею було отримано відповідь із Державного архіву Волинської області за №273/01.22. від 02.07.2021, з якої вбачається, що у протоколі загальних зборів членів колгоспу від 17.02.1995 за № 1, відомості про її звільнення з посади ветлікаря та виключення з членів колгоспу не виявлено.
Таким чином, інформація, яка вказана у листі КСП «Україна» за № 197 від 04.11.1996 не відповідає фактичним обставинам справи, є надуманою та неправдивою.
З державного архіву Волинської області за №65/01.30. від 18.03.2021 вона отримала архівний витяг з рішення Устилузької міської ради Володимир-Волинського району від 28.11.1995 №5/3 «Про затвердження списків працівників колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» на одержання земельного паю», з якого вбачається, що вона була включена до списків працівників колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» на одержання земельного паю.
Саме з цього часу вона дізналася про порушення свого права.
Таким чином, на час розподілу земельних часток вона була членом колгоспу та відповідно до рішення Устилузької міської ради Володимир-Волинського району від 28.11.1995 №5/3 «Про затвердження списків працівників колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» на одержання земельного паю», яке не скасовувалося, не змінювалося була включена до списків працівників КСП «Україна» на одержання земельного паю, однак не зважаючи на це, безпідставно не внесена до списку членів КСП «Україна», який є додатком до Державного акта на право колективної власності на землю серії ВО №11 від 25.11.1995.
Ураховуючи наведене, просила визнати за нею право на земельну частку (пай), орієнтовним розміром 3,006 умовних кадастрових гектарів за рахунок земель запасу, із земель резервного фонду, не витребуваних (нерозподілених) земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в межах території Устилузької міської ради Волинської області. Судові витрати покласти на відповідачів.
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 серпня 2022 року позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право на земельну частку (пай) орієнтовним розміром 3,006 умовних кадастрових гектарів за рахунок земель запасу, із земель резервного фонду, не витребуваних (нерозподілених) земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в межах території Устилузької міської ради Володимирського району Волинської області.
В позові до Володимир-Волинської районної державної адміністрації – відмовлено.
Додатковим рішенням суду від 19 вересня 2022 року стягнуто з Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області на користь ОСОБА_1 908 грн судового збору та 3500 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі відповідач – Устилузька міська рада Володимир-Волинського району Волинської області, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду від 30.08.2022 щодо цього відповідача та ухвалити нове – про відмову в позові.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Володимир-Волинська районна державна адміністрація відзив на апеляційну скаргу не подавала.
У судовому засіданні позивачка та її представник апеляційну скаргу заперечили і просять залишити її без задоволення.
Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, від обох відповідачів неодноразово надходили клопотання про розгляд справи у відсутності їх представників та про підтримання апеляційної скарги.
Заслухавши позивачку та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в оскаржуваній частині з таких підстав.
Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі – Порядок паювання земель) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Право на земельну частку (пай) згідно з пунктом 2 Порядку паювання земель мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (у редакції від 22.06.1993) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 22 та частини другої статті 23 ЗК України 1990 року (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.
Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).
Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Порядку паювання земель має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього – додатка до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.
У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 01.04.1973 по 09.02.1995 працювала на посаді ветфельдшера у колгоспі «Україна», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.10).
Рішенням Устилузької міської ради Володимир-Волинського району від 28.11.1995 №5/3 затверджено списки працівників Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» на одержання земельного паю згідно додатку, до якого включено ОСОБА_1 (а.с.13, 69-70).
25 грудня 1995 року КСП «Україна» отримало Державний акт на право колективної власності на землю серії ВЛ №11. До списку громадян, який є додатком до державного акта, ОСОБА_1 не включена (а.с.82-95).
У жовтні 1996 року ОСОБА_1 звернулася до КСП із заявою про включення у списки пайовиків, на яку 04.11.1996 КСП дало відповідь про її виключення з членів колгоспу рішенням зборів від 17.02.1995 (а.с.12, 12-зворот). 
Разом із тим, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 була виключена з членів КСП «Україна». 
Виходячи із наведеного, апеляційний суд доходить висновку, що оскільки на час видачі 25 грудня 1995 року КСП «Україна» державного акта на право колективної власності на землю для сільськогосподарського використання позивачка не була виключена в установленому законом порядку із членів КСП, то відповідно мала право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак з невідомих причин не була включена до списку, який є додатком до державного акта.
Позивачка зазначає, що про своє порушене право вона дізналася після звернення до адвоката та отримання у квітні 2021 року листа із державного архіву, згідно з яким їй стало відомо про затвердження рішенням Устилуцької міської ради 28.11.1995 списку членів КСП, до якого вона була включена, але їй не видавався сертифікат про право на земельну частку (пай). Тобто право на позов про визнання права на земельну частку (пай) виникло у квітні 2021 року, тому строк позовної давності не закінчився (а.с.4-зворот).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача про пропуск позивачкою строків позовної давності та дійшов висновку, що про порушення своїх прав позивачка дізналася із листа Державного архіву Волинської області від 02.07.2021, а повідомлення у листі КСП від 04.11.1996 не може слугувати початком строку позовної давності, оскільки викладена у цьому листі інформація не відповідає фактичним обставинам справи.
Проте, до такого висновку суд дійшов помилково, з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на зазначені вимоги у цій справі необхідно застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.
Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до положень статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.
Відповідно до статей 71, 75 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.
Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Право на позов у позивачки виникло з 25 грудня 1995 року – після видачі КСП «Україна» державного акта на землю (а.с.82-83).
Звернувшись до суду у вересні 2021 року, позивачка пропустила встановлений законодавством строк звернення до суду з цим позовом, оскільки  про порушення своїх прав вона дізналася, або повинна була дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників.
Крім того, про порушення свого права позивачка дізналася з листа КСП «Україна» від 04.11.1996, незалежно від правдивості викладеної у ньому інформації (як звернув увагу суд першої інстанції).
Позивачка як член колгоспу повина була дізнатися про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Україна» (1995 рік) акта на право колективної власності на землю. Однак у передбачений законом строк вона не звернулася до суду з вказаними вимогами, що є підставою для відмови у його задоволенні.
Позивачка не навела обґрунтованих підстав для визнаня поважними причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду із позовом.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, від 03 лютого 2021 року у справі № 403/402/19.
Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Відповідно до вимог ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції в частині задоволення позову зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині щодо відповідача Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області з ухваленням нового судового рішення – про відмову в позові.
Додатковим рішенням від 19.09.2022 суд першої інстанції вирішив питання щодо розподілу судових витрат, понесених позивачкою у суді першої інстанції, стягнувши ці витрати з відповідача, у зв`язку із задоволенням позову.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції від 30.08.2022 та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові, то додаткове рішення суду першої інстанції, як складове основного рішення суду, також підлягає до скасування.
Рішення суду в частині відмови у позові до відповідача – Володимир-Волинської районної державної адміністрації сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом і не переглядається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
                                                  П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу відповідача – Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області задовольнити.
Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 30 серпня 2022 року в частині задоволення позову і додаткове рішення суду від 19 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області про визнання права власності на земельну частку (пай) – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий – суддя   

Судді