Справа № 161/12363/21 	Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1032/22  Категорія: 53 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
25 листопада 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Карпук А. К., Федонюк С. Ю., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2022 року,

                                          В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі – ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 28 жовтня 2018 року по проспекту Соборності у м. Луцьку Волинської області сталася дорожньо-транспортна пригода (далі – ДТП) за участю транспортного засобу марки «Skoda Rapid», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та транспортного засобу марки «Ford Scorpio», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 . 
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року у справі № 161/17410/18 відповідача ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП.
Позивач зазначав, що транспортний засіб марки «Skoda Rapid», д.н.з. НОМЕР_1 було застраховано за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів від 21 серпня 2018 року № АМ134531 у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».
31 жовтня 2018 року потерпілий ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою про пошкодження транспортного засобу внаслідок ДТП, яка є страховим випадком, у зв`язку із чим в подальшому йому було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 219 339 грн 95 коп.
Позивач також вказував, що після виплати страхового відшкодування він звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування до страхової компанії Приватного акціонерного товариства ПрАТ «УАСК АСКА» (далі – ПрАТ «УАСК АСКА»), у якій відповідач застрахував свою цивільно-правову відповідальність, та яка здійснила неповне відшкодування шкоди (в межах ліміту відповідальності), заподіяної внаслідок ДТП, у розмірі 99 000 грн.
Оскільки страхової виплати ПрАТ «УАСК АСКА» недостатньо для повного відшкодування понесених збитків, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулося до відповідача ОСОБА_1 з вимогою сплатити йому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка відповідачем була проігнорована.
Ураховуючи наведене, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» просило суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь страхове відшкодування у розмірі 120 339 грн 95 коп. та понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2022 року позов ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» страхове відшкодування у розмірі 120 339 грн 95 коп.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» відмовити.
Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавав.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у цій справі є 25 листопада 2022 року - дата складення повного судового рішення.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року у справі №161/17410/18 відповідача ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено штраф у розмірі 340 грн (а.с.65). 
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Так зі змісту вказаної постанови встановлено, що 28 жовтня 2018 року о 18 год. 30 хв. на перехресті вул. Воїнів-Інтернаціоналістів та проспекту Соборності в м. Луцьку Волинської області, ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки «Ford Scorpio», д.н.з. НОМЕР_2 , не надавав переваги у русі транспортному засобу марки «Skoda Rapid», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та скоїв з ним зіткнення, чим порушив вимоги п. 16.11. Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. У результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками (а.с.64-65).
Як встановлено судом, транспортний засіб марки «Skoda Rapid», д.н.з. НОМЕР_1 , було застраховано за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів від 21 серпня 2018 року № АМ134531 у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» (а.с.62).
Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Ford Scorpio», д.н.з. НОМЕР_2 , була застрахована у ПрАТ «УАСК АСКА» згідно полісу № АК 8713094 (а.с.62).
Розмір збитку завданого власнику транспортного засобу марки «Skoda Rapid», д.н.з. НОМЕР_1 , у результаті його пошкодження в ДТП становить 389 032 грн 13 коп. – ринкова, 322 288 грн 02 коп. – вартість відновлювального ремонту, що підтверджується звітом про оцінку вартості збитків та ремонтною калькуляцією (а.с.66-74).
Відповідно до розрахунку страхового відшкодування від 03 грудня 2018 року вартість страхового відшкодування вигодонабувачу ТОВ «ОТП Лізинг» становить 219 339 грн 95 коп., яке було відшкодовано ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на його користь згідно платіжного доручення №23728 (а.с.85-86).
Судом також встановлено, що ПрАТ «УАСК АСКА», як страховик відповідача ОСОБА_1 , було здійснено часткове погашення страхового відшкодування на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» в межах ліміту відповідальності у розмірі 99 000 грн (а.с.87-88).
У зв`язку із вищевказаним, позивач двічі звертався до відповідача з письмовими претензіями про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 120 339 грн 95 коп., які були направлені на адресу відповідача 13 серпня 2019 року та 27 вересня 2019 року, проте були залишені відповідачем без уваги та повернуті позивачу за закінченням терміну зберігання (а.с.88-91).
Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (ст. 16 Закону України «Про страхування»).
Тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
У ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).
У ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ст. 993 ЦК України).
У разі наявності юридичних фактів, передбачених ст. 993 ЦК України, відбувається перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: від потерпілого (страхувальника) переходить страховику право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває права кредитора в частині фактичних витрат. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. Вживання терміну «перехід» означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок, що «ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі ст. 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».
Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 572/2976/19.
Встановивши, що відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» після виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до особи, відповідальної за шкоду, тобто до відповідача ОСОБА_1 , в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в порядку суброгації стягненню з відповідача на користь позивача підлягає різниця між фактичним розміром шкоди (витрат позивача за договором страхування) і страховою виплатою у розмірі 120 339 грн 95 коп.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, позивач ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» у відповідності до наведених норм процесуального права довів та надав відповідні докази на підтвердження тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим суд обґрунтованого задовольнив його позов. 
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» є законним та обґрунтованим.
Покликання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення не звернув уваги на те, що згідно з пп. 37.1.4. п. 37.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, є безпідставними, оскільки застосовувати положення пп. 37.1.4. п.37.1. вказаного Закону, як підставу відмови у виплаті страхового відшкодування, може виключно спеціальний суб`єкт – страховик, який застрахував цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу перед третіми особами при відмові у виплаті страхового відшкодування. 
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у відзиві на позовну заяву, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.  
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                     У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2022 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: