Справа № 443/1958/18                                Головуючий у 1 інстанції: Сливка С.І. 
Провадження № 22-ц/811/1359/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
секретаря: Іванової О.,
з участю : ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 10 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_5 звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_3 у якому на підставі ст.ст.109, 116 ЖК України просила усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення з цього будинку ОСОБА_3 .
В обґрунтування позову посилалась на те, що вона зареєстрована і проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 . На даний час у житловому будинку проживає її син ОСОБА_3 .
Вказувала, що згоди у будь-якій формі для проживання відповідача вона не надавала, відповідач зайняв житловий будинок самоправно, незважаючи на те, що зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , він продовжує проживати у її житловому будинку. 
Проживання без правових підстав відповідача, в належному їй на праві власності житловому будинку обмежує її право на вільне користування майном, призводить до втручання в її особисте життя, обмежує норми житлової площі на осіб, які мають право на проживання.
Крім цього зазначала, що до ОСОБА_3 правоохоронними органами вживались заходи за вчинення насильства над нею. 
Будь-яких договорів щодо зайняття житлового будинку у порядку та за формою, визначених чинним законодавством України, укладено не було. Крім того, відсутність відмітки у паспорті відповідача про реєстрацію його місця проживання за адресою його місця проживання за адресою житлового будинку додатково доводить незаконність дій відповідача щодо користування житловим будинком. 
На думку позивачки, втручання у право відповідача, який без достатньої правової підстави продовжує користуватись житловим будинком, не може вважатись непропорційним по відношенню до необхідності захисту її права користування житлом.
25 жовтня 2020 року ОСОБА_5 - померла
Ухвалою від 05 листопада 2020 року провадження у справі зупинено до встановлення та вступу у справу правонаступників, після смерті ОСОБА_5 .
Ухвалою від 18 травня 2021 року поновлено провадження у справі, та залучено до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_5 – ОСОБА_1 .
05 липня 2021 року та 12 жовтня 2021 року представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Ратичем Тарасом Михайловичем подано заяви про уточнення позовних вимог, згідно яких, на підставі ст.109, 116 ЖК України, просив ухвалити рішення про усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення з цього будинку ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення. 
В обґрунтування уточненої позовної заяви посилався на те, що як і первісному, так і правонаступнику – ОСОБА_1 , відповідач чинить перешкоди у користуванні житлом, протиправна поведінка відповідача за неодноразовими звернення позивача була предметом розгляду правоохоронних органів. 
Вказував, що відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, проведено профілактичні бесіди, що підтверджується листами Жидачівського ВП від 25 лютого 2019 року №661/60/01-2020, від 27 січня 2020 року №120/60/01-2020, від 21 жовтня 2020 року №Р-24Аз/60/01-2020. 
Оскаржуваним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 10 травня 2022 року позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом залишено без задоволення.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 . 
В апеляційній скарзі посилається на те, що відповідачем не надано доказів підстав вселення у житловий будинок; матеріали справи не містять доказів, що власники житлового будинку будь- яким чином висловили свою згоду на проживання відповідача у житловому будинку, сплати комунальних послуг, що приводить до висновку про протиправність його вселення та проживання.
Вказує, що згідно ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 22.06.2017року у справі № 6-2010цс16).
На думку скаржника, посилання суду на те, що відповідач вселилася у житловий будинок як член сім`ї власника є безпідставними, а відтак на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України відповідач підлягає виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.
Також звертає увагу суду, що після ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції ОСОБА_3 продовжує чинити їй перешкоди у користуванні житловим будинком, так, 18 травня 2022 року стосовно відповідача винесено терміновий заборонний припис.
Просить рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 10 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_3 вселився у спірний будинок АДРЕСА_1 як член сім`ї колишнього власника – ОСОБА_5 , а позивачка ОСОБА_1 не довела необхідності і пропорційність такого крайнього втручання у право особи на житло та виселення відповідача із спірного житлового будинку. 
З таким висновком суду погодитись не можна виходячи із наступних підстав
Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно довідки Соколівської сільської ради Жидачівського району Львівської області №325 від 12 жовтня 2018 року, ОСОБА_3 , 1963 р.н. дійсно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).
Як вбачається із листа-відповіді Ходорівської міської ради №2416 від 31 жовтня 2018 року про надання інформації, необхідної для вирішення питання про виселення ОСОБА_3 , який адресований адвокату Ратичу Тарасу Михайловичу, остання повідомляє, що за інформацією, виданою старостою Вибранівського старостинського округу встановлено, що згідно по господарської книги, ОСОБА_3 , 1963 р.н., зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Протягом 2017-2018 років, будь-які дії щодо здійснення реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , адміністраторами Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ходорівської міської ради не здійснювалися (а.с.8).
Згідно листа-відповіді Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області №7464/60/01-2016 від 31 жовтня 2018 року на адвокатський запит ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , жителька села Кологори, Жидачівського району, Львівської області зверталась в Жидачівське ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області із заявою з приводу протиправних дій ОСОБА_3 , 1963 р.н., який ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Кологори, Жидачівського району, по місцю проживання, вчинив сімейну сварку, обзивав її нецензурними словами, словесно погрожував фізичною розправою. 
Дане звернення було зареєстровано в ЖЕО Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області за №4104 від 04 вересня 2018 року. За вказаним зверненням працівниками Жидачівського ВП Стрийського ГУНП у Львівській області проводилась перевірка. ОСОБА_3 було оголошено офіційне застереження про недопущення вчинення насильства у сім`ї. Матеріали перевірки даного звернення знаходяться в архіві Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області (а.с.9).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Новий Розділ, Львівської області померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.44).
За життя ОСОБА_5 , 01 серпня 2013 року було складено заповіт, який посвідчений секретарем Соколівської сільської ради Жидачівського району Львівської області та зареєстрований в реєстрі за № 113, згідно якого остання заповіла все майно своїй дочці – ОСОБА_1 (а.с.45).
10 вересня 2021 року державним нотаріусом Жидачівської держаної нотаріальної контори видано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрована та проживає по АДРЕСА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 (а.с.129). 
Спадщина, на яку видане свідоцтво складається з житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці Соколівської сільської ради, згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Жидачівською районною радою народних депутатів, Львівської області 25 травня 1989 року, на підставі рішення виконкому від 18 травня 1989 року за №154, зареєстрованого в Стрийському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №1 за реєстровим №14 від 29 травня 1989 року, що належить чоловікові ОСОБА_5 – ОСОБА_6 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкоємцем якого була його дружина – ОСОБА_5 , яка спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав.
На підставі вищезгаданого свідоцтва про право на спадщину за заповітом за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок з приналежними господарськими будівлею та спорудою за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №274350824 від 10 вересня 2021 року (а.с.130).
Згідно листа-відповіді Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області №Р-24Аз/60/01-2020 від 21 жовтня 2020 року на адвокатський запит  ОСОБА_2 відповідно до даних ІТС ІПНП Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області надійшло два звернення від сестри ОСОБА_7 , які зареєстровані в ЄО 661 від 16 лютого 2019 року, ЄО 3632 від 10 серпня 2020 року з приводу вчинення неправомірних дій із сторони її брата – ОСОБА_3  відповідно до вище викладеного, останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с. 67, 84)
Судом також встановлено, що рішенням Жидачівського районного суд Львівської області від 02 липня 2002 року у справі №2-2497/200 позов ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення задоволено. Вирішено ОСОБА_3 виселити із житлового будинку, який знаходиться у с.Бринці Церковні, Жидачівського району і належить на праві власності ОСОБА_8 , без надання йому іншого житла (а.с.70).
Як убачається з мотивувальної частини рішення суду підставами для виселення ОСОБА_3 із даного житлового будинку (с. Бринці Церковні, Жидачівського району) стало систематичне вживання останнім алкогольних напоїв, побиття колишньої дружини (а.с.70).
На виконання даного рішення суду, 30 червня 2020 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується, довідкою Ходорівської міської ради від 04 листопада 2020 року №1433 та довідкою Ходорівської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання від 04 листопада 2020 року (а.с.68-69).
Як вбачається з листа Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області №120/60/01-2020 від 27 січня 2020 року, який адресований ОСОБА_9 , останню повідомлено, що ваше звернення з приводу неправомірних дій зі сторони ОСОБА_10 розглянуто в Жидачівському ВП Стрийського ВП та зареєстровано в журналі єдиного обліку про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за №120 від 11 січня 2020 року. За результатами перевірки, подальший розгляд звернення припинено у зв`язку із відсутністю ознак адміністративного правопорушення. З громадянином ОСОБА_10 було проведено профілактичну бесіду про недопущення в подальшому вчинення протиправних дій (а.с.83).
Відповідно до постанови Жидачівського районного суду від 11 жовтня 2021 року у справі №443/1414/21, ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді громадських робіт на строк 30 (тридцять) годин (а.с.93). Даною постановою встановлено, що 31 липня 2021 о 09.00 год. ОСОБА_3 за місцем свого проживання вчинив відносно сестри ОСОБА_1 домашнє насильство, під час якого виражався в її сторону нецензурною лайкою, чим чинив моральних та психологічний тиск, чим могла бути завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_1 .
Відповідно до постанови Жидачівського районного суду Львівської області від 05 серпня 2022 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, і накладено стягнення у вигляді громадських робіт на строк 50 (п`ятдесят) годин.
Даною постановою встановлено, що ОСОБА_3 28 травня 2022 року близько 08:30 год., повторно протягом року, вчинив домашнє насильство відносно своєї сестри ОСОБА_1 , а саме: сімейний конфлікт, під час якого обзивав її нецензурними словами, шарпав за верхній одяг та виганяв з хати, чим вчинив відносно неї моральний та психологічний тиск.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Отже, як встановлено вище, житловий будинок АДРЕСА_4 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.
Такий житловий будинок вона успадкувала за заповітом після смерті ОСОБА_5 .
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користування майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Відповідач ОСОБА_3 , після того, як його у 2002 році було виселено із будинку за адресою: АДРЕСА_2 , самовільно вселився у житловий будинок своєї матері ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_4 і продовжував там проживати без реєстрації до смерті останньої, створюючи їй нестерпні умови життя.
Згідно ч.1 ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватні власності будинок (частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згоди на вселення ОСОБА_3 у житловий будинок, проживання у такому будинку ні попередній власник ОСОБА_5 ні теперішній власник – ОСОБА_1 не надавали
Після смерті ОСОБА_5 , відповідач продовжує проживати у спірному будинку без реєстрації, створюючи нестерпні умови для своєї сестри – власниці будинку.
Як пояснила в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 , вона не може зайти у спірний будинок через те, що відповідач не впускає її і жодних витрат на утримання будинку не несе. У будинку відсутні замки, там постійно знаходяться особи (друзі відповідача) із вкрай сумнівною репутацією, які ночують там і постійно розпивають з братом спиртні напої, погрожують їй. Будинок не доглянутий, все кругом заросло бур`янами, і єдиним способом підтримувати будинок у належному стані є виселення відповідача.
Відповідач має де жити, оскільки у нього вже дорослі діти, які мають своє житло.
Верховний Суд в постанові від 18 листопада 2020 року у справі №320/4225/17 звернув увагу на те, що про правомірність користування житлом, окрім існування підстав для вселення, свідчать також несення протягом часу проживання витрат на обслуговування житла сплату комунальних послуг.
Відповідачем не надано доказів підстав вселення у житловий будинок; матеріали справи не містять доказів, що власники житлового будинку ОСОБА_5 , а пізніше ОСОБА_1 будь-яким чином висловили свою згоду на проживання відповідача у житловому будинку, (не доведено правомірність виникнення права на житло) сплати комунальних послуг, що дає підстави для висновку про протиправність його вселення та проживання.
Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання іншого жилого приміщення.
Таким, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2017 року у справі №6-2010 цс16).
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач вселився у житловий будинок як член сім`ї власника є безпідставним, а відтак на підставі ч.3 ст.116 ЖК України такий підлягає виселенню без надання йому іншого жилого приміщення.
В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що виселення відповідача із займаного житлового будинку буде пропорційним втручанням у право на житло в контексті ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Втручання у право ОСОБА_3 , який без достатньої правової підстави користується житловим будинком, чинив насильство відносно матері і продовжує це робити по відношенню до сестри, не може вважатися непропорційним по відношенню до необхідності захисту права нової власниці користуватися житлом.
Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
За вказаних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 10 травня 2022 року до скасування із ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 10 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 – задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_4 , шляхом виселення з цього будинку ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1152 гривні судових витрат.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 26 вересня 2022 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.