КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа 757/5588/20-ц                                                                                       Головуючий у І-й інстанції - Соколов О.М
апеляційне провадження № 22-ц/824/803/2022                                            Доповідач Заришняк Г.М
 
П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 вересня    2022 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.
При секретарі    -  Савлук І.М.   
розглянув  у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,-
 
                                                  В С Т А Н О В И В :
 
В лютому  2020  року  ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом  до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позову позивачка вказувала, що 17.11.2015 року в наслідок дорожньо  - транспортної пригоди, яка мала місце у АДРЕСА_1 , від отриманих травм загинув її чоловік - ОСОБА_3 . Відомості про кримінальне правопорушення, попередню кваліфікацію якого зазначено ч.2 ст. 286 КК України, внесено до ЄРДР 17.11.2015 року за № 12015170000000836. Досудове розслідування проводиться СУ ГУ НП в Полтавській області, процесуальне керівництво здійснюється прокурорами прокуратури Полтавської області та прокурором Миргородської міжрайонної прокуратури. Підозрюваний ОСОБА_4 , який зник з місця скоєння ДТП, був оголошений у розшук. 
Зазначала про те, що розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.11.2015 року за № 12015170000000836 триває досі,  орган досудового розслідування не здійснив ряд процесуальних дій у вказаному кримінальному провадженні.
Посилаючись на те, що у  зв`язку з тривалим та неефективним розслідуванням, тобто фактичною  бездіяльністю правоохоронних органів щодо розшуку підозрюваного, їй завдано моральної шкоди, просила задовольнити позов та стягнути з державного бюджету України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів на її користь моральну шкоду, завдану протиправною бездіяльністю правоохоронних органів в сумі 550 000, 00 грн., та судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000, 00 грн.
Рішенням  Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , діючий в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального  та процесуального права, просить  рішення  суду  скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Сторони в судове засідання не з`явилися, по час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної  скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення  суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна  підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що  в провадженні Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області знаходиться кримінальне провадження № 12015170000000836, розпочате 17.11.2015 року за фактом порушення Правил дорожнього руху водієм автомобіля марки «BMW X-5» ОСОБА_4 , внаслідок чого на проїжджій частині вул. Гоголя у м. Миргород допущено наїзд на пішохода ОСОБА_3 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримки державного обвинувачення прокуратури Полтавської області, ОСОБА_5 , винесена постанова від 14.12.2015 року, відповідно до якої досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні зупинено у зв`язку з переховуванням підозрюваного від органів слідства і суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та не встановленням його місцезнаходження.
Листом начальника управління Прокуратури Полтавської області Кравченко Ю., потерпілій ОСОБА_2 , роз`яснено, що 16.05.2016 року за належністю скеровано необхідні документи для вирішення  питання про оголошення ОСОБА_4 у міжнародний розшук та відповідно, роз`яснено право оскарження постанови, у разі незгоди, у судовому порядку.
З матеріалів справи слідує, що постанова від 14.12.2015 року про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015170000000836, потерпілою або її адвокатом не оскаржувалась в судовому порядку, та є чинною на час звернення позивачки із позовом до суду.
Статтями 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог  частини 1 статті 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. 
   Одним із засад кримінального провадження є принцип розумності строків ( п.21, ч.1 ст.7 КПК України).  Під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. 
  Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує слідчий, прокурор, слідчий суддя відповідно до чинного КПК України.
   Відповідно до статті 38 КПК України слідчі підрозділи органів Національної поліції визнано органами досудового розслідування.
  Крім того, пунктом 17 частини 1 статті 3 КПК України встановлено, що слідчий - службова особа органу Національної поліції, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.
Статтею 121 Конституції України передбачено, що Прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом: 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство: 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах.
Повноваження прокурора передбачені Законом України «Про прокуратуру». Так, статтею 25 вказаного Закону передбачено, що прокурор здійснює нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені Законом України "Про оперативно-розшукову діяльність" та Кримінальним процесуальним кодексом України.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 5 ЦПК України визначено, що  здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Статтею 11 ЦК України регламентовано підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі.
У статті 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено правовий висновок про те, що застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.
Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.
У своїх рішення ЄСПЛ неодноразово наголошував, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, зокрема, складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі "Пелісьє і Сассі проти Франції" (Pelissier and Sassi v France); рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece), заява № 19773/92).
Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо.
Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 01 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18, від 01 грудня 2021 року у справі № 180/2044/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20, від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Предметом спору  у даній справі  - є відшкодування  моральної шкоди, завданої  фізичній особі незаконною бездіяльністю службових  осіб органу досудового розслідування та прокуратури в кримінальному провадженні, яке на момент розгляду справи досі триває.
У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 зазначено, що " Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір".
 Висновок про можливість відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження викладений у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19, який підтриманий Верховним Судом у постановах від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18, від 23 лютого 2022 року в справі №646/5368/19.
Як вже було зазначено,  що згідно постанови про зупинення  досудового розслідування від 14 грудня 2015 року  досудове  розслідування, розпочате 17 листопада 2015 року кримінальному провадженні №1201517000000000836 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого  ч.2 ст. 286 КК України зупинено у зв`язку  з переховуванням  підозрюваного від органів слідства.
Матеріалами справи встановлено, що позивачка  та її представник неодноразово зверталися  до органів Національної поліції України  та  прокуратури  з чисельними зверненнями й скаргами щодо тривалого та неефективного  розслідування кримінального провадження №12015170000000836,  проте органами прокуратури заходів реагування для проведення ефективного та своєчасного досудового розслідування прийнято не було.
Так, 20.04.2016 р. була направлена скарга на бездіяльність органів досудового розслідування, прокуратури та оперативного підрозділу до Генеральної прокуратури України, яку 04.05.2016 р. Генеральна прокуратура перенаправила до прокуратури Полтавської області. 
 17.06.2016 р.. була направлена скарга на бездіяльність органів досудового розслідування, прокуратури та оперативного підрозділу Генеральному прокурору України, яку  було перенаправлено до прокуратури Полтавської області. 
Тільки 04.08.2016 р. прокуратура Полтавської області дала відповідь, що наразі у даному кримінальному провадженні на підставі частини 5 статті 280 КПК України проводяться слідчі (розшукові) дії, спрямовані на встановлення місцезнаходження підозрюваного. Зокрема, 01.06.2016 р. Генеральним секретаріатом Інтерполу підозрюваного оголошено у міжнародний розшук. 
20.01.2017 р.   Головне слідче управління Національної поліції України дало відповідь на скаргу щодо неналежного і тривалого розслідування та бездіяльність органів досудового розслідування і оперативного підрозділу ГУНП в Полтавській області та повідомило, що керівництвом ГУНП в Полтавській області забезпечено проведення комплексу заходів для встановлення місцезнаходження особи, яка вчинила злочин.
30.01.2017             р. прокуратура Полтавської області дала відповідь на скаргу на бездіяльність органів досудового розслідування, прокуратури та оперативного підрозділу від 15.12.2016 р., в якої зазначалося, що при здійсненні оперативно-розшукової діяльності встановлено, що розшукуваний на даний час перебуває на території Російської Федерації. Стан розшуку перебуває на контролі прокуратури Полтавської області.
 Позивачкою 10.03.2017 р. була направлена скарга на бездіяльність органів досудового розслідування, прокуратури та оперативного підрозділу Президенту України, яку 16.03.2017 р. було перенаправлено до Генеральної прокуратури України. 22.03.2017 р. Генеральна прокуратура дала відповідь, що нагляд за додержанням законів з порушених у зверненні питань здійснюється прокуратурою Полтавської області.
 07.09.2017 р.  був направлений запит до Департаменту Інтерполу та Європолу Національної поліції України щодо внесення інформації підозрюваного до Банку даних.
  Департамент Інтерполу та Європолу Національної поліції України 13.09.2017 р. дав відповідь на запит, що для отримання повних та коректних відомостей щодо міжнародного розшуку необхідно звернутися із запитом до Комісії з контролю файлів Інтерполу.
Позивачкою 26.02.2018 р. був направлений запит до прокуратури Полтавської області щодо внесення до Банку даних «Особи» Генерального секретаріату Інтерполу інформації про міжнародний розшук підозрюваного.
 У відповідь на запит 12.03.2018 р. прокуратура Полтавської області повідомила, що підозрюваний перебуває в міжнародному розшуку каналами Інтерполу, а досудове розслідування у кримінальному проваджені зупинено на підставі пунктом 2 частини 1 статті 280 КПК України.
26.02.2018 р. був направлений запит до Миргородського відділу поліції ГУНП в Полтавській області щодо повідомлення, які заходи було прийнято та приймаються на теперішній час задля розшуку підозрюваного. На що була отримана відповідь Миргородського відділу поліції ГУНП в Полтавській області, що в ході проведення заходів було отримано інформацію, що підозрюваний переховується на території Російської Федерації, та на даний час проводяться заходи з метою встановлення місцезнаходження та затримання підозрюваного.
До Державної прикордонної служби України 11.062019 р. направлено запит, щодо надходження доручення від органу досудового слідства та/або прокурорів про заходи із запобігання і недопущення виїзду з України підозрюваного. Чи перетинав підозрюваний державний кордон України в період часу з 17.11.2015 р.?
  Державна прикордонна служба України 19.06.2019 р. дала відповідь щодо запитуваної інформації,що  відповідно до пункту 2 статті 21 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу є конфіденційною з обмеженим доступом.
Позивачкою   до Миргородського відділу поліції ГУНП в Полтавській області 11.06.2019 р. було направлено запит, щодо повідомлення, які заходи було прийнято та приймаються на теперішній час для розшуку підозрюваного. На що 24.06.2019 р. була отримана відповідь Миргородського відділу поліції ГУНП в Полтавській області, в ході проведення заходів було отримано інформацію, що підозрюваний переховується на території Російської Федерації та на даний час проводяться заходи з метою встановлення місцезнаходження та затримання підозрюваного.  11.06.2019 р. р. був направлений запит до Департаменту Інтерполу та Європолу Національної поліції України щодо внесення інформації підозрюваного до Банку даних та отримання підтверджуючих документів.
Департамент Інтерполу та Європолу Національної поліції України 19.06.2019 р. дав відповідь на запит, що запит не відповідає вимогам частини 4 статті 16 Закону України «Про захист персональних даних». З порушеного питання пропонує звернутися до ГУНП в Полтавській області.
Вищенаведене дає  підстави зробити висновок, що СУ ГУНП в Полтавській області не виконані всі необхідні слідчі дії для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження та свідчить  про доведеність факту тривалої протиправної бездіяльності слідчого  управління  та надмірної тривалості досудового розслідування (4 роки 9 місяців) у кримінальному провадженні № 12015170000000836 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,  що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування.  
Окрім того, під час здійснення прокурорського нагляду за проведенням  досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні прокурором допущено бездіяльність - не було вжито належних передбачених законом заходів щодо прискорення досудового розслідування.
За таких обставин, доводи позивачки про те, що  тривалим, надмірним та неефективним розслідуванням кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.11.2015 р. за № 12015170000000836, фактично бездіяльністю правоохоронних органів та прокуратури щодо розшуку підозрюваного, їй завдано моральних страждань та заподіяно моральної шкоди, заслуговують на увагу.
Висновки суду  першої  інстанції  про  те, що  постанова  про зупинення  досудового розслідування від 14 грудня 2015 року є чинною і позивачкою не оскаржувалась, не є підставою для відмови у позові. 
Відповідно до правової  позиції, яка  була висловлена  в постанові Верховного Суду у складі  колегії суддів Третьої судової палати  Касаційного цивільного суду від  02.10.2019 р. у справі №740/2921/16-ц,  суд, який  розглядає питання  доведеності  складу  цивільного  правопорушення, не пов`язаний  з необхідністю отримання від сторони  по справі  рішення суду, яким було  визнано  бездіяльність органу  державної влади незаконним (протиправним), а самостійно встановлює наявність чи  відсутність  складу цивільного  правопорушення.
Враховуючи конкретні обставини справи, характер завданих позивачці моральних страждань, їх глибину та тривалість протягом значного проміжку часу, те, що позивачка у зв`язку з протиправною бездіяльністю працівників правоохоронних органів змушена протягом майже 5 років  витрачати свою енергію, час   на постійне хвилювання з приводу безкарності підозрюваного та звернення із численними скаргами і запитами до правоохоронних органів, прикладати значних зусиль до спонукання правоохоронних органів виконати свої професійні обов`язки та хоча б частково відновити порушені права, що змінило життєві зв`язки  позивачки та її життєвий уклад, колегія суддів з урахуванням розумності та справедливості вважає необхідним стягнути  на користь позивачки моральну шкоду в сумі 30 000 грн., завдану  протиправною бездіяльністю правоохоронних органів.
Разом з тим, у  постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №554/5980/18 зроблено висновокпро те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.
Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №352/2255/19. 
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову - стягнення з Державного бюджету  України на користь  ОСОБА_2   грошової компенсації  моральної шкоди в сумі 30 000 грн.
Керуючись   ст.ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний  суд., -.
 
П О С Т А Н О В  И В :
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданою протиправною бездіяльністю, - задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету  України на користь  ОСОБА_2  ( ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )  грошову компенсацію  моральної шкоди в сумі 30 000 грн.
Постанова  набирає  законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом  30 днів.

Головуючий  
 
  Судді: