Дата документу 16.11.2022 Справа № 337/1465/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
     Єдиний унікальний №337/1465/22                  Головуючий у 1 інстанції Сидорова М.В. 
Провадження № 22-ц/807/1949/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
16 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У травні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину
Позов обґрунтовано тим, що з 02.06.2006р. по 01.12.2010р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після припинення шлюбних відносин сторін залишився проживати разом з нею. 
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03.10.2013р. у справі ЄУН 337/5285/13-ц з відповідача на її користь на утримання неповнолітнього сина стягнуто аліменти у розмірі 400 грн. починаючи з 10.09.2013р. і до повноліття дитини. 
В подальшому, 12.06.2019р. у справі ЄУН 337/832/19 судом було змінено спосіб стягнення аліментів та постановлено сплачувати додаткові витрати на утримання дитини.
Додаткові витрати стягнуто з підстав, що дитина постійно потребує додаткових занять з логопедом, має загальні розлади розвитку, постійно відвідує центр психологічно-медико-педагогічного розвитку, який потребує значних витрат. 
У лютому 2022 року дитина перенесла операцію з лікування зубів, яка була проведена під загальним наркозом. 
Вартість лікування склала 8940,00 грн. 
Вказані додаткові витрати не мають відношення до додаткових витрат, які стягнуті рішенням суду. 
Добровільно відшкодувати частину сплачених нею витрат на невідкладну медичну допомогу дитині, відповідач не бажає, тому вона вимушена звернутись до суду з вказаним позовом.
Просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь 4470,00 грн. в рахунок компенсації понесених нею додаткових витрат на лікування дитини.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені додаткові витрати на неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 4470 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 992,40 грн.
Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
ОСОБА_3 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій спарві залишити без змін.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Згідно зі ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на наступне.
Згідно ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частин 1, 2 ст.27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Положеннями частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після припинення шлюбних відносин сторін залишився проживати з матір`ю та на утримання якого з батька дитини стягнуті аліменти та додаткові витрати.
Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 03.10.2013р. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі 400,00 грн. щомісяця, починаючи з 10.09.2013р. і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 12.06.2019р. у справі ЄУН 337/832/19 розмір аліментів, стягнутих за рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 03.10.2013р. було змінено та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати у розмірі 1500,00грн. щомісячно на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 11.03.2019р. та до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 12.06.2019р. додаткові витрати на утримання дитини стягнуті у зв`язку з тим, що дитина має загальні розлади розвитку, має системне порушення пізнавальної діяльності, саморегуляції соціальних і комунікативних форм поведінки, потребує постійної допомоги, за станом здоров`я відвідує Центр соціальної та реабілітаційної допомоги «Прометей», оплата за який складає 3000,00 грн. щомісяця.
Встановлено, що згідно копії акту № 59 виконаних стоматологічних робіт від 19.02.2022р., який наданий ПП «Стоматологічний центр «Металокерамика», та копії фіскального чеку від 19.02.2022р., ОСОБА_5 були надані певні стоматологічні послуги, зокрема, лікування глибокого карієсу, корекція пломби, хронічного поверхневого карієсу, герметизація фіссур, видалення зубу, ушивання, застосування радіовізіографу, анестезії, пронофолу, всього на суму 8940,00грн., які були оплачені позивачкою ОСОБА_3 .
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є працездатним, працює водієм у Запорізькій обласний прокуратурі, отримує стабільний заробіток, розмір якого, з відрахуванням податків та аліментів, становив за період з грудня 2019 року по травень 2022 року включно у загальній сумі 207879,18 грн., має малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин, та нормами, що їх регулюють.
Положеннями статті 180 СК України визначено, що  батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з приписів статті 185 СК України, яка вказує на те, що батьки в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, зобов`язані брати участь у додаткових витратах.
Дане положення стосується особливих обставин, перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить зокрема, випадки, коли дитина страждає на певну хворобу.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.09.2017р. у справі № 6-1489цс17.
Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.05.2018р. у справі № 2-1161/2011, від 04.12.2019 у справі  №320/383/19, від 12.03.2020р. у справі №520/126821/17.
Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ними аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.
Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.
Встановлено, що понесені позивачкою ОСОБА_3 витрати на утримання неповнолітнього сина сторін, складаються з витрат на послуги стоматології.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені витрати, понесені позивачкою на лікування неповнолітнього сина сторін та документально підтверджені в розмірі 8940,00 грн., є додатковими та необхідними витратами, що викликані особливими обставинами, передбаченими ст.185 СК України, оскільки зумовлені наявністю відповідної хвороби зубів у дитини, яка потребувала лікування, здійснені для подальшого належного розвитку дитини та пов`язані із підтримкою стану здоров`я дитини.
У матеріалах справи наявний акт №59 виконаних стоматологічних робіт від 19.02.2022р. ПП «Стоматологічний центр «Металокерамика», відповідно до якого ОСОБА_5 були надані певні стоматологічні послуги, зокрема, лікування карієсу, корекція пломби, герметизація фіссур, видалення зубу, ушивання, застосування радіовізіографу, анестезії, пронофолу, всього на суму 8940,00грн.
Зазначений акт не спростований стороною відповідача, містить відомості про найменування послуг, їх вартість, факт повної оплати вказаних послуг засвідчує фіскальний чек від 19.02.2022р., копія якого теж міститься в матеріалах справи.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню та стягненню з відповідача підлягає половина фактично понесених позивачкою додаткових витрат на стоматологічні послуги сину, а саме сума в розмірі 4470,00грн.
Доводи апеляційної скарги є тотожнім доводам викладеним у відзиві на позовну заяву, та яким суд першої інстанції надав належну оцінку та дійшов вірного висновку про їх безпідставність.
Так, доводи скаржника про те, що понесені позивачкою витрати на стоматологічне лікування дитини не відносяться до додаткових витрат в розумінні ст.185 СК України та не викликані особливими обставинами, оскільки позивач не довела необхідність звернення до клініки з метою отримання дитиною послуг стоматолога, є безпідставними, оскільки понесення додаткових витрат на дитину може підтверджуватися як рецептом (рекомендацією) лікаря, так і довідкою, чеком, рахунками тощо.
Доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачкою неможливості отримання медичної допомоги у державному або комунальному закладі та обрання приватного медичного закладу для лікування сина на власний розсуд без погодження з батьком дитини не береться судом до уваги, оскільки в Україні діють державні, комунальні та приватні заклади охорони здоров`я.
Скаржником не обґрунтовано, що лікування, надане сину сторін, входить до переліку та обсягу медичних послуг, повну оплату надання яких пацієнтам держава гарантує за рахунок коштів Державного бюджету України. При цьому, право вибору закладу охорони здоров`я щодо лікування належить хворому чи його представнику.
Посилання скаржник на те, що понесені витрати та медичний заклад не були погоджені з батьком, а тому мати дитини їх понесла на власний розсуд, не можуть бути прийняті в якості підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки така норма не має імперативного характеру, вказані обставини не впливають на висновки суду щодо обов`язку батька брати участь у додаткових витратах на дитину в частині стоматологічного лікування, яке було необхідними для дитини.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі №272/118/17, в даному випадку є недоречним, оскільки у вказаній справі суд посилався на недоведеність позивачкою неможливості проведення лікування сина в Україні та необхідність спеціалізованого лікування дитини в клініці Ізраїлю, яке викликано особливими обставинами, тобто вартісного лікування сина за межами України. 
Наявність у відповідача іншої дитини, без доведення  того, що дитина проживає разом з ним і він її утримує, не може бути підставою для звільнення батька від участі у додаткових витратах на іншу дитину.
Те, що відповідач працює, але отримує невеликий дохід, з нього стягуються на користь позивача аліменти та додаткові витрати на дитину зумовлені іншими обставинами, суд відхиляє, оскільки відповідач ОСОБА_1 є працездатною особою, отримання невеликої заробітної плати не звільняє його, як батька, від виконання свого обов`язку щодо участі у додаткових витратах на дитину.
Зважаючи на відсутність даних про незадовільний фізичний стан відповідача, відсутність обмежень у виборі роботи з гідним рівнем заробітної плати та працевлаштування,  з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв такі доводи, оскільки забезпечення належного рівня життя своїх дітей є обов`язком батька.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються із матеріалами справи. При встановленні зазначених фактів судом не було допущено порушення норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.
На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2022 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді: