КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 758/3645/15                                         Головуючий у суді першої інстанції - Трегубенко Л.О. 
Номер провадження № 22-ц/824/1948/2022                                             Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2022 року                                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді:          Яворського М.А.,
суддів:                               Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 липня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанк Росії» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
ВСТАНОВИВ:
У січні 2015 року ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 28 грудня 2007 року між ЗАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 13-12-07/ФО з додатковими угодами до нього, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 000 000 доларів США під 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 28 грудня 2012 року. 
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 14 січня 2015 року в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 1 137 520,60 доларів США, що еквівалентно 17 940 110,39 грн, з яких: 666 456,33 доларів США - тіло кредиту, 80 322,02 доларів США - проценти, 375 584,57 доларів США - пеня за прострочення повернення тіла кредиту, 15 157,68 доларів США - пеня за прострочення повернення процентів.
Враховуючи викладене, ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.
Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02 липня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії від 28 грудня 2007 року № 13-12-07/Ф0 на загальну суму 17940110,39 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні заяви про скасування заочного рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 липня 2015 року.
Не погоджуючись із вказаним заочним судовим рішенням, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Свої доводи обґрунтовує тим, що він не був належним чином повідомлений про день та час судових засідань, а судом першої інстанції взагалі не було вжито заходів для з`ясування інформації про його місце проживання (перебування), що призвело до хибних висновків суду про його належне повідомлення про розгляд справи.
Зазначає, що у зв`язку з прийняттям постанови правління Національного банку України від 03 листопада 2014 року № 699 «Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони «Крим», для користування послугами «ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» він надав довідку про взяття його на облік, як внутрішньо переміщеної особи, а тому позивачу було достовірно відомо про його місце проживання.
Апелянт вказує, що обставини, викладені в позовній заяві щодо наявності у нього заборгованості за договором відкриття кредитної лінії № 13-12-07/ФО від 28 грудня 2007 року, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки така заборгованість була погашена у встановленому порядку, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті або банківських металах № 37439336 від 15 жовтня 2012 року на суму 472 085,31 дол. США та платіжним дорученням в іноземній валюті або банківських металах № 37439592 від 15 жовтня 2012 року на суму 457 911, 37 дол. США, в яких зазначено призначення платежу: перерахування коштів на погашення кредиту згідно договору № 13-12-07/ФО від 28 грудня 2007 року, а також виписками по особовим рахункам з 15 жовтня 2010 року по 16 жовтня 2012 року, довідками Київського відділення № 42 ПАТ «Сбербанк Росії» від 16 серпня 2016 року № 258/7150-46 та від 16 серпня 2016 року № 257/7150-46. Загальна сума коштів, яка була сплачена за договором, становить 2 519 419,01 дол. США.
Також зазначив, що матеріали справи не містять доказів щодо правонаступництва «ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» за відповідними вимогами ЗАТ «Банк НРБ». 
Посилаючись на додаткову угоду до договору про відкриття кредитної лінії №05-12-07/ФО від 28 грудня 2007 року, позивачем та судом не обґрунтовано, яким чином вказана угода пов`язана з договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО від 28 грудня 2007 року.
Також апелянт посилається на пропуск банком строку позовної давності по заявленим позовним вимогам, а також не врахування судом  положень ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч.3 ст.551 ЦК України.
13 березня 2018 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від  представника ПАТ «Сбербанк» - Лаєнко П.П., у якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 липня 2015 року без змін.
Вказує, що ОСОБА_1 не повідомив банк про зміну адреси реєстрації (проживання/перебування), що передбачено п.11.4 кредитного договору. Останній викликався до суду через оголошення у пресі, що є належним повідомленням про час і місце розгляду справи. 
У відзиві зазначає, що сума коштів, зазначена у наданих апелянтом платіжних дорученнях, є меншою, ніж фактична сума заборгованості. 
Правонаступництво у правовідносинах між ЗАТ «Банк НРБ» та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» підтверджується відповідними додатковими угодами, підписаними відповідачем, а також нотаріально засвідченим договором іпотеки.
 Представник банку вказує, що відповідно до  п. 11. 5 кредитного договору позовна давність, в тому числі до вимог про стягнення пені, встановлена тривалістю у три роки, тому доводи апелянта про пропуск строку позовної давності є необґрунтованими.
Також зазначає, що політична, економічна або будь-яка інша ситуація, а також інші особисті фінансові труднощі апелянта не є підставою для невиконання договірних зобов`язань та не припиняють зобов`язання останнього. Розрахунки заборгованості та виписки по рахункам свідчать, що неналежне виконання зобов`язання почалося ще з 2011 року.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В подальшому, постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року касаційну скаргу АТ «Сбербанк» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 17 травня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у вказаній справі призначено судову економічну експертизу та зупинено провадження у справі.
10 червня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов висновок експерта від 20 квітня 2022 року і ухвалою апеляційного суду від 13 червня 2022 провадження у вказаній справі поновлено. 
При апеляційному розгляді справи представник позивача у справі АТ «Міжнародний Резервний Банк» (назву АТ «Сбербанк» змінено на АТ «Міжнародний резервний банк») Лаврін О.В. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі відповідача у справі ОСОБА_1 , та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Свої доводи представник обґрунтовував тим, що сторони у вказаній справи укладаючи договір про відкриття кредитної лінії погодили умови виконання ними своїх зобов`язань, зокрема банк свої зобов`язання виконав відкривши відповідачу кредитну лінію у розмірі 2 000 000 доларів США, і відповідач вказаними коштами скористався, отримавши на споживчі потреби 1611108 доларів США станом на 15 грудня 2010 року, разом із тим свої зобов`язання по повернення кредиту у строки та в розмірах, визначених сторонами не виконав, тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги банку. 
Доводи апелянта про пропуск строку позовної давності та не правомірність на рахування банком розміру заборгованості по процентам та пені вважає безпідставними, оскільки на думку представника банку нарахування заборгованості по процентам після 28 грудня 2012 року врегульовано ст. 625 ч.2 ЦК України. Крім того він вважав, що вищевказана дата - 28 грудня 2012 року стосується лише прав банку на надання коштів, а не є датою припинення обов`язку позичальника не повернення вказаних коштів.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Окунєв І.С., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з`явилися до суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо можливості розгляду вказаної справи у відсутність відповідача та його представника, суд апеляційної інстанції враховує наступне. 
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст. 44 ЦПК України) .
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч.3 ст. 131 ЦПК України).
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ч.4 ст. 223 ЦПК України )
Представник відповідача у справі Окунєв І.С. не з`явився на розгляд вказаної справи, призначеного на 03 серпня 2022 року та подав клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи вказану неявку поважними причинами - перебування за межами м. Києва, однак доказів об`єктивної, вимушеної необхідності виїзду за межі м. Києва та у зв`язку із цим неможливості явки на дану дату розгляду справи, суду не подав. 
Подаючи, 13 вересня 2022 року аналогічне клопотання про відкладення розгляду справи, яке призначене на 14 вересня 2022 року представник відповідача ОСОБА_1 , Окунєв І.С. , мотивував поважність неявки до суду своєю хворобою, однак належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин суду не подав. 
Згідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З врахуванням викладеного, колегія суддів визнає неявку представника відповідача у справі Окунєва І.С. без поважних причин та розглядає справу у його відсутність. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представника позивача Лавріна О.В. , дослідивши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 28 грудня 2007 року між ЗАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 13-12-07/ФО (далі - Договір), за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 000 000 доларів США під 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 28 грудня 2012 року.
Пунктом 8.1 Договору передбачено, що позичальник зобов`язується перед банком здійснювати повернення наданого йому кредиту в межах кредитної лінії поетапно (частинами) - у розмірах та у терміни згідно з графіком повернення кредиту, який є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно з пунктом 9.1 Договору повернення кредиту, сплата процентів за користування кредитом здійснюється в доларах США. Передбачені цим договором комісії, пеня і штрафи розраховуються у валюті кредиту і сплачуються у гривнях в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день їх сплати.
Пунктом 10.1 Договору передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим договором позичальник сплачує банку неустойку (пеню): за прострочення строків повернення кредиту, визначеного пунктом 8 цього договору, - у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який стягується пеня, від несвоєчасно сплаченої суми за весь термін прострочення; за прострочення строків сплати процентів за користування кредитом, які визначені у пункті 6 цього договору, - у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несвоєчасно сплаченої суми за весь термін прострочення, яка діяла в період, за який стягується пеня.
15 грудня 2010 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до Договору, в пункті 1 якої сторони підтвердили, що заборгованість позичальника за кредитом на день укладення цієї додаткової угоди становить 1 611 108 доларів США.
За наданим банком розрахунком станом на 14 січня 2015 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 1 137 520,60 доларів США, що еквівалентно 17 940 110,39 грн, з яких: 666 456,33 доларів США - тіло кредиту, 80 322,02 доларів США - проценти, 375 584,57 доларів США - пеня за прострочення повернення тіла кредиту, 15 157,68 доларів США - пеня за прострочення повернення процентів.
Також із матеріалів справи вбачається, що з метою позасудового врегулювання вказаного спору позивачем у справі у березні 2014 року було направлено відповідачу вимогу щодо повернення повної суми заборгованості, однак у зв`язку з виїздом відповідача за межі території Автономної Республіки Крим вказане повідомлення йому не було вручено (а.с.21-23 т.1).
Ухвалою судді Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2015 року подану ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» позовну заяву від 29 січня 2015 року відповідно до положень ч.1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» було передано на розгляд Подільського районного суду міста Києва  .
При апеляційному розгляді справи також встановлено, що відповідно до Статуту Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк», погодженого 22 листопада 2021 року Національним Банком України  назва банку позивача змінювалася з ЗАТ «Банк НРБ» на ЗАТ «Дочірній банк  Сбербанку Росії» - згідно до протоколу №2 від 29 квітня 2008 року. Відповідно до рішення зборів акціонерів банк був реорганізований у ВАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» протокол №3 від 23 вересня 2008 року). Відповідно до рішення зборів акціонерів від 17 липня 2009 року змінено тип товариства на Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії». Відповідно до рішення №3 від 19 жовтня 2015 року єдиного акціонера ПАТ « Дочірній банк Сбербанку Росії» на ПАТ «Сбербанк», а рішення №1 від 10 квітня 2018 року з ПАТ «Сбербанк» на АТ «Сбербанк».
27 вересня 2021 року відповідно до рішення єдиного акціонера змінено назву банку з Акціонерного товариства «Сбербанк» на Акціонерне товариство «Міжнародний резервний Банк» (а.с.71 т.3). 
Крім того, із наданих представником позивача письмових доказів вбачається, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №131 від 25 лютого 2022 року згідно до рішення Правління Національного банку України №91-рш/БТ від 25 лютого 2022 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк» розпочато процедуру ліквідації у Акціонерному товаристві «Міжнародний резервний банк» з 25 лютого 2022 року до 24 лютого 2025 року та призначено Луньо Іллю Вікторовича уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в якості ліквідатора даного банку. 
Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір та повністю задовольняючи позовні вимоги банку, мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі  та  стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання ним взятих на себе зобов`язань.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Однак зазначеним вимогам закону рішення суду не повністю відповідає з огляду на наступне.
Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до статті 610 ЦК України визначено, що невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) визначає як порушення зобов`язання.
Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
На підставі статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язань або не виконав його у строк, встановлений договором.
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В силу приписів статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З огляду на частину першу статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У розумінні частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів вказаної справи, відповідач у справі ОСОБА_1 , укладаючи 28 грудня 2007 року із ЗАТ «Банк НРБ» (на даний час АТ «Міжнародний резервний банк») договір про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО, взяв на себе зобов`язання використати кредит на цілі, зазначені в пункті 1.5 Договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, а також здійснювати повернення наданого йому кредиту у розмірах та у строки, передбачені договором і виконувати інші умови договору (п.1.1 Договору).
Разом із тим, як встановлено при розгляді вказаної справи судом першої інстанції, взяті на себе зобов`язання в частині своєчасного та повного повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами ОСОБА_1 не виконав і станом на 28 грудня 2012 року (останній день дії кредитної лінії, визначеної сторонами у п.1.4  Договору) мав заборгованість за тілом кредиту у розмірі 666456,33 доларів США та заборгованість по несплачених процентах станом на 28 грудня 2012 року в розмірі 8304,22 доларів США, що підтверджується розрахунком, доданим до висновку судової економічної експертизи №66/21-71/7935 ? 7937/22-71 від 20 квітня 2022 року, проведеної за ухвалою суду (а.с.53 зворотній бік, т.3).
Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Враховуючи, що відповідач у справі - ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання у відповідності до умов договору про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО від 28 грудня 2007 року та у строки, визначені вказаним договором, не виконав, а відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання даних зобов`язань не допускається,  тому вищевказана заборгованість підлягає стягненню з нього у судовому порядку. 
Посилання апелянта ОСОБА_1 на положення норм Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» як підставу для звільнення від виконання зобов`язань за вище вказаним договором є думку колегії суддів не обґрунтованим.
Так, аналіз статті 14 вказаного Закону дає підстави для висновку про те, що впродовж строку тимчасової окупації внутрішньо переміщена особа звільняється від виконання грошових зобов`язань щодо сплати періодичних платежів на погашення тіла кредиту та процентів, тобто від виконання обов`язку погашати суми, які вона повинна була сплачувати кредитору в період тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим.
Таким чином, дія даного Закону не впливає на право банку звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості, в тому числі за тілом кредиту та процентами, яка утворилася до початку тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим, якою є 20 лютого 2014 року, а отже, не перешкоджає ухваленню судом рішення за таким позовом.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, відповідач отримав кредит на строк до 28 грудня 2012 року, а тому саме у вказаний період він і повинен був виконати взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті процентів, однак даних зобов`язань не виконав.
Вирішуючи позовні вимоги банку в частині стягнення із ОСОБА_1 нарахованої банком пені за несвоєчасне виконання зобов`язань із повернення суми кредиту та сплати процентів колегія суддів враховує висновок судової економічної експертизи №66/21-71/7935 ? 7937/22-71 від 20 квітня 2022 року, відповідно до якого позивачем документально не підтверджено заборгованість за пенею у визначених ним розмірах.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, в даному випадку банк позбавлений права нарахування процентів та неустойки за кредитним договором після закінчення строку кредитування, однак має право на стягнення сум, нарахованих станом на час закінчення строку кредитування.
З врахуванням того, що термін дії договору, укладеного між сторонами у вказаній справі, закінчився 28 грудня 2012 року, тому нарахування позивачем процентів за користування кредитом та пені за межами вказаного строку є неправомірним та задоволенню не підлягає. 
Посилання представника банку при апеляційному розгляді справи на обґрунтованість нарахування процентів та пені після 28 грудня 2012 року з посилання на норми ст. 625 ч.2 ЦК України, колегія суддів не приймає, оскільки звертаючись до суду із вказаним позовом позивач на дані норми права не посилався та не обґрунтовував свій позов в цій частині даною нормою матеріального права та відповідний розрахунок не подавав.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права й дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі, у зв`язку з чим дане рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, сторонами у вказаній справі були понесені витрати по сплаті судового збору : відповідачем у справі ОСОБА_1 у розмірі 5481 грн при подачі апеляційної скарги на заочне рішення суду (а.с.156 т.1), а позивачем у справі АТ «Сбербанк» у розмірі 7308 грн. при касаційному оскарженні постанови Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2018 року у вказаній справі.
Враховуючи, що судом апеляційної інстанції у вказаній справі вимоги банку визнані  частково доведеними у відсоткову значенні на 59% ( 674760,55 х 100/1137520,60) та необґрунтованими на 41 %, тому проводячи розподіл понесених сторонами витрат шляхом взаєморозрахунків, з відповідача у справі на користь позивача підлягає стягненню 2064,51 грн. 
Керуючись ст. 526, 530, 1046, 1048, 1049, 1054 ЦК України ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 липня 2015 року скасувати та ухвалити у вказаній справи нове судове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанк Росії» правонаступником якого є Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож. АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» ( юр. адреса 01034 м. Київ, вул. Володимирська, 46 код ЄДРПОУ 25959784)  666456, 33 доларів США ( шістсот шістдесят шість тисяч чотириста п`ятдесят шість доларів та тридцять три центи США )  заборгованості за тілом кредиту та 8304, 22 доларів США (вісім тисяч триста чотири доларів та 22 центи США)  заборгованості за процентами, а всього 674760,55 доларів США (шістсот сімдесят чотири тисячі сімсот шість десять доларів США п`ятдесят п`ять центів).  
В задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож. АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» ( юр. адреса 01034 м. Київ, вул. Володимирська, 46 код ЄДРПОУ 25959784) понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2064 грн. 51 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 15 вересня 2022 року 
 
Головуючий суддя :                                                             М.А.Яворський  
          Судді:                                                                               Т.Ц.Кашперська                                                                                             В.О.Фінагеєв