УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27вересня 2022 року
м. Київ
справа № 199/6540/18
провадження № 51-2022ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_7.,
суддів                        ОСОБА_8., ОСОБА_9.,
розглянувши касаційну скаргу та доповнення до неї засудженої ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 червня 2022 року, яку постановлено в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040630001342, за обвинуваченням 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та проживаючої у АДРЕСА_1 ), раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України),
Суть питання
За вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2020 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. 
За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 09 липня 2018 року в період часу з 21-00 год до 02 год-30 хв, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в АДРЕСА_2 ), у квартирі, що належить ОСОБА_2 на праві власності, разом з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , де на ґрунті раніше виниклого конфлікту раптово, виник злочинний умисел направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_3 , у зв`язку із чим вона на кухні, у шухляді кухонного столу, знайшла ніж, швидко наблизилась до ОСОБА_3 та, перебуваючи у безпосередній близькості з останнім, нанесла два послідовні удари клинком ножа в область життєво-важливих органів - правої легені та серця сидячого на дивані ОСОБА_3 , який від отриманих колото-різаних поранень грудної клітини помер на місці.
Дніпровський апеляційний суд від 22 червня 2022 року залишив вирок місцевого суду без змін. 
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_1 , не погоджуючись з вищезазначеним рішенням апеляційного суду, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам просить скасувати рішення апеляційного суду і ухвалити новий вирок, яким визнати її невинуватою, у вчиненні інкримінованого їй злочину.
Обґрунтовуючи наведене, засуджена указує на те, що рішення місцевого і апеляційного судів є незаконними, необґрунтованими і невмотивованими, а її винуватість у вчиненні інкримінованого їй злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не доведено належними доказами. 
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок. 
Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги засудженої в частині неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та її незгоди із наданою судами першої та апеляційної інстанцій оцінкою доказам на предмет їх достовірності, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Водночас, відповідно до вимог ч. 1 ст. 409 КПК України неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України підтверджуються сукупністю доказів, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив і належно оцінив.
Як слідує з долученої до касаційної скарги копії рішення суду першої інстанції, судом враховано те, що ОСОБА_1 заперечувала свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, але суд дійшов висновку, що її винуватість підтверджується сукупністю досліджених і оцінених судом доказів, зокрема показаннями свідка ОСОБА_5 , який пояснив суду, що ОСОБА_1 повернулась до кімнати з ножем та вдарила ОСОБА_3 , який сидів у кріслі, а він знаходився навпроти нього та курив із ним, а також свідка ОСОБА_4 , який вказав, що самих обставин події він не бачив, оскільки ліг спати, однак на ранок його розбудила ОСОБА_1 і сказала, що ОСОБА_3 мертвий, бо вона його підрізала, після чого він побачив ОСОБА_3 у неправильній позі, лежачі на ліктях, з посинілим обличчям та іншими доказами, детально наведеними у вироку.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду засуджена подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженою у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
Так, апеляційний суд, проаналізувавши доводи сторони захисту стосовно доведеності вини засудженої ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, вказав, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив питання щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та обґрунтовано зробив висновок, щодо того, що вказаний злочин був скоєний саме обвинуваченою ОСОБА_1 .
Крім того, апеляційний суд зазначив, що свідок ОСОБА_5 був допитаний безпосередньо судом першої інстанції, був попереджений про кримінальну відповідальність, його показання об`єктивно підтверджуються іншими доказами, визнаними судом належними та допустимими, а також поясненнями свідка ОСОБА_4 , якого також було допитано під присягою, та встановленими судом першої інстанції і перевіреними судом апеляційної інстанції обставинами кримінального правопорушення, і узгоджуються з іншими належними і допустимими доказами по справі.
Також суд апеляційної інстанції вказав, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
Доказування, зокрема в такій категорії справ, досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року, справа № 728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 20 жовтня 2021 року, справа № 759/14119/17, провадження № 51-2274км21).
Що стосується доводів засудженої щодо необхідності допиту свідка ОСОБА_6 , то апеляційний суд дійшов висновку, що вони є недоречними, оскільки вказаний свідок не був безпосереднім свідком вказаних подій, до того ж, він був заявлений прокурором як свідок обвинувачення, при цьому, прокурор відмовився від допиту вказаного свідка, з чим погодилась і обвинувачена, яка підтримала відмову прокурора від допиту свідка ОСОБА_6 .
Отже, Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень. 
До того ж, суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 є повнолітньою, дієздатною особою, під час допитів та слідчих експериментів показання надавала добровільно, про наявність тиску зі сторони органів досудового розслідування не заявляла, про неналежне здійснення захисту не заявляла, із заявами про необхідність заміни захисника не зверталась, тому Верховний Суд вважає, що її доводи про те, що вона на допиті була одна та не розуміла що відбувається і що вона підписує, є безпідставними.
Таким чином, твердження наведені засудженою у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, а тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженої ОСОБА_1 відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 червня 2022 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_7                              ОСОБА_8                             ОСОБА_9