29.09.22
22-ц/812/759/22
Провадження № 22-ц/812/759/22 Суддя першої інстанції Демінська О.І.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

29 вересня 2022 року м. Миколаїв Справа № 482/1739/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючої Царюк Л.М.,
суддів: Базовкіної Т.М. , Коломієць В.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Демінської О.І., в залі судового засідання в м. Нова Одеса, повний текст якого складено 30 червня 2022 року, за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

22 грудня 2021 року Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Доводи позову обґрунтовувало тим, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 30 жовтня 2014 року.
Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який протягом дії карток збільшувався до 11 500 грн.
Внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за вказаним договором у останнього утворилася заборгованість перед Банком, яка станом на 07 грудня 2021 року становить 11 561 грн 12 коп та складається з: 9 330 грн 80 коп – заборгованість за тілом кредиту; 9 330 грн 80 коп заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2 230 грн 32 коп – заборгованість за простроченими відсотками.
Посилаючись на викладене АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 11 561 грн 12 коп та судові витрати. 
Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме вказані Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про заборгованість за нарахованими та простроченими відсотками, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що в судовому засіданні не доведено належними і допустимими доказами наявності зобов`язань у відповідача перед позивачем за кредитним договором по сплаті відсотків, а сплата по тілу кредиту здійснена ним у повному обсязі, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Не погодившись з рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що між Банком та клієнтом був укладений договір в порядку частини 1 статті 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору.
До суду була надана копія заяви, в якій відповідач особистим підписом засвідчив, що погоджується, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. І він зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та самостійно знайомитись з їх змінами на сайті Банку.
Згідно із визначенням, яке міститься в статті 633 ЦК України, договори які укладаються Банком з фізичними особами, є публічними. Також частинами 2 та 3 статті 633 ЦК України передбачено, що умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів.
Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору.
Крім цього, відповідач звернувся до Банку з метою перевипуску карти, отримав перевипущену картку з новим номером та продовженим строком дії, якою продовжив користуватись.
Користуючись протягом тривалого часу кредитними коштами та здійснюючи часткове погашення боргу, відповідач у відповідності до частини 2 статті 642 ЦК України фактично погоджувався з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, які діяли як на момент укладення договору, так і після внесення до них змін шляхом прийняття нових редакцій Умов та Правил, та також Тарифів.
Відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи викладені не в тій редакції, яка діяла на час підписання ним анкети-заяви, а також що він не знав про умови кредитування.
А тому, за положеннями правочину відповідач має нести цивільну-правову відповідальність у відповідності до норм статей 525, 526, 610, 629,1048,1050,1054 ЦК України за невиконання умов кредитного договору.
Суд першої інстанції неправильно встановив дійсні обставини справи.
Позивач наголошує, що суми, які він просить стягнути, належним чином обґрунтовані та підтверджені, у тому числі первинним документом – випискою, а також детальним розрахунком заборгованості.
Зокрема, із розрахунку заборгованості та виписки за картрахунками відповідача чітко вбачаються всі операції по зняттю (використанню) кредитних коштів, а також всі операції з часткового погашення заборгованості. 
За весь період кредитування з 30 жовтня 2014 року по 07 грудня 2021 року відповідач використав кредитні кошти на суму 55 238 грн 80 коп., а на погашення за цей період сплатив загалом 52 629 грн 91 коп.
Відповідно різниця між фактично використаними та не повернутими кредитними коштами складає 2 608 грн 89 коп.- навіть без врахування обов`язку позичальника сплачувати відсотки за користування кредитом за статтями 1048, 1054 ЦК України.
Однак, суд допустив помилки при здійсненні розрахунку заборгованості, неправильно встановив дійсні обставини справи та дійшов безпідставного висновку про відсутність заборгованості у відповідача.
Суд першої інстанції зробив висновок про відсутність заборгованості, порушив умови договору та вимоги законодавства, змінив черговість погашення заборгованості в порушення вимог закону.
Більш того – навіть якби умови щодо сплати процентів не були узгоджені в договорі, то відповідач все одно не може звільнятися від обов`язку щодо їх сплати, адже закон передбачає, що в такому разі позичальник повинен сплатити проценти на рівні облікової ставки НБУ.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачу нараховувалися проценти за умовами договору, що цілком відповідає вимогам статті 1048 ЦК України.
Такі проценти погашались за рахунок коштів, що вносились клієнтом, що відповідає статті 534 ЦК України.
Оскільки обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом встановлено не лише договором, а й законом, то суд повинен був встановити дійсний розмір заборгованості за кредитом з урахуванням: встановленої законом черговості погашення заборгованості; встановленого законом обов`язку повернення кредитних коштів в повному обсязі; встановленого законом обов`язку щодо сплати процентів за період користування кредитом.
Посилання суду на те, що вимоги про стягнення відсотків за умовами статті 1048 ЦК України не заявлялись, суперечать вимогам процесуального законодавства, адже саме суд вирішив зробити перерахунок заборгованості, відступивши від умов договору, а тому повинен був в такому випадку керуватися вимогами закону.
Відповідач на час розгляду справи не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. 
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом було встановлено, що 30 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг та підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, у якій зазначив свою згоду на те, що ця анкета разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
У анкеті-заяві зазначено, що Умови і правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку і позичальник, підписуючи анкету, зобов`язується виконувати їх вимоги і регулярно ознайомлюватися з внесеними до них змінами на сайті банку.
За умовами вказаного договору позичальник отримав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 
Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по банківському рахунку відповідача.
За розрахунком Банку, наданому суду першої інстанції, станом на 07 грудня 2021 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість у загальному розмірі 11 561 грн 12 коп, що складається з: 9 330 грн 80 коп – заборгованість за тілом кредиту; 9 330 грн 80 коп заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2 230 грн 32 коп – заборгованість за простроченими відсотками.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
У заяві позичальника від 30 жовтня 2014 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про сплату відсотків по кредиту та пені.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі  розмір і порядок нарахування відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 30 жовтня  2014 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, розміри і порядок нарахування процентів, а також містяться додаткові положення.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду, «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 30 жовтня 2014 року шляхом підписання заяви-анкети.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді стягнення процентів за користування кредитом. 
В постанові Великої Палати Верховного Суду з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів», Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи захисту інтересів споживачів» прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН та рішення Конституційного Суду України у справі № 1-12/2013 від 11 липня 2013 року та основні засади цивільного законодавства Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
За такого, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною 2  статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зокрема розмір та порядок сплати процентів.
Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для заперечення висновку суду першої інстанції щодо відмови у стягненні процентів по кредиту, тому що він ґрунтується на правильно встановлених на підставі повно та всебічно досліджених доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку, обставинах справи та відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року).
В договорі між позикодавцем та позичальником повинні обговорюватися умови щодо розміру та порядку сплати процентів.
Як встановлено судом першої інстанції ні розмір процентів, ні порядок їх сплати, ні відповідальність сторін договором між сторонами не визначені, а тому суд не в змозі визначити порушення умов кредитного договору щодо таких обов`язків позичальника та його відповідальності за порушення обов`язків за договором.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно визначався, що в даному випадку слід виходити з того, що між сторонами існував письмовий договір про домовленість щодо надання грошових коштів у позику шляхом перерахування цих коштів на банківську картку, яка по закінченню строку її дії перевипускалася Банком. 
Рух коштів на банківській картки відображено у виписці банківського рахунку ОСОБА_1 .
Як встановлено матеріалами справи та не заперечувалося ОСОБА_1 останній дійсно звертався до Банку та 30 жовтня 2014 року підписав анкету-заяву про надання послуг Банку, за якою на його ім`я було відкрито банківський рахунок та видано йому кредитну картку, якою він користувався. 
Отже, оскільки фактично отримані та використані позичальником  ОСОБА_1  кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, то з відповідача на користь Банку  підлягає стягненню сума позичених неповернутих  грошових коштів, тобто різницю між запозиченими і використаними відповідачем  коштами та повернутими ОСОБА_1  позивачу в рахунок погашення витрачених грошей. 
За підрахунками суду першої інстанції з огляду на інформацію, викладену у  наданій Банком виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 , останній фактично отримав та витратив за весь час користування карткою  за період з 30 жовтня 2014 року по 07 грудня 2021 року 50 166.43 грн, а повернув Банку 52 803.95 грн.  
Перевіривши розрахунок відповідно до виписки з банківського рахунку позивача, колегія суддів визначила, що витрати позичених коштів склали – 50 166.43 грн, а сума погашення складає 52 803.95 грн з огляду на наведений розрахунок: 
за період з 30 жовтня 2014 року по 31 травня 2015 року відповідач використав кредитні кошти на загальну суму 3 318 грн 22 коп, а на погашення сплатив 3 004 грн;
за період з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року відповідач витратив кредитні кошти на загальну суму 44 278 грн 64 коп. а на погашення сплатив 37 744 грн;
за період з 01 липня 2019 року по 07 грудня 2021 року відповідач використав кредитні кошти на суму 2 569 грн 57 коп, а на погашення сплатив 12 055 грн 95 коп.
Таким чином суд першої інстанції допустився помилки в обрахуванні витрачених коштів, оскільки в загальну суму зарахував комісію банку за обслуговування та витрати на послуги накопичення «Скарбничка» (50 166,43 + 580 грн(комісія) + 77,24 (Скарбничка)), які не повинні враховуватися, оскільки комісія банку не передбачена умовами укладеного договору, а послуги накопичення «Скарбничка» не є витратами.
Різниця між отриманими та сплаченими коштами становить – 2 637.52 грн, що вважається переплатою.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у відповідача відсутня заборгованість за укладеним сторонами договором про надання банківських послуг від 30 жовтня 2014 року, а тому відсутній обов`язок щодо повернення отриманих коштів за цим договором.
Помилковість в обрахуванні витрачених та повернутих коштів не вплинула на правильність вирішення судом спору по суті щодо відмови в задоволенні позовних вимог Банку. 
Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для заперечення висновку суду першої інстанції щодо відмови у стягненні процентів по кредиту, оскільки він ґрунтується на правильно встановлених на підставі повно та всебічно досліджених доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку, обставинах справи та відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року).
Щодо доводів скарги про обов`язок суду стягнути проценти відповідно до статті 1048 ЦК України, то колегія суддів не погоджується з такими доводами з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
Отже в договорі між позикодавцем та позичальником повинні узгоджуватися умови щодо розміру та порядку сплати процентів, у разі не встановлення розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (стаття 1048 ЦК України).
Як встановлено судом першої інстанції ні розмір процентів, ні порядок їх сплати договором між сторонами не визначені. 
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом ( частина 3 статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 12 ЦПК України).
При зверненні до суду Банк у позові зазначив матеріально-правову вимогу до відповідача, що випливає зі спірних правовідносин (предмет позову), а також зазначив підстави позову, якими є обставини (юридичні факти), з наявністю яких або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами.
В позовній заяві Банк зазначав як підставу позову укладення між сторонами кредитного договору, а саме підписання відповідачем анкети-заяви та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, де визначаються розмір процентної ставки, порядок сплати процентів, пеня та штрафи за неналежне виконання зобов`язань.
Саме з цими обставинами був ознайомлений відповідач, отримавши на свою адресу копію позовної заяви та додатки до неї.
Саме ці обставини досліджував суд першої інстанції та відповідно до цих обставин розглянув спір. 
Будь-яких юридичних фактів, пов`язаних із застосуванням до спірних правовідносин положень частини 1 статті 1048 ЦК України та посилань на такі факти в частині обрахувань заборгованості за кредитним договором з урахуванням рівня облікової ставки Національного банку України позовна заява не містить.
За приписами частини 3 статті 49 ЦПК України підстави позову можуть бути змінені протягом розгляду справи. При цьому позивач замість указаних юридичних фактів посилається на інші, що обґрунтовують ту саму вимогу, але не повинен виходити за межі спірного матеріально-правового правовідношення. Між тим, АТ КБ «ПриватБанк» таким правом позивача щодо зміни підстав позову не скористалося. 
Твердження скаржника, що відповідачу нараховувалися проценти за умовами договору, що цілком відповідає вимогам статті 1048 ЦК України та такі проценти погашались за рахунок коштів, що вносились клієнтом, що відповідає статті 534 ЦК України, є безпідставними, оскільки не підтверджені матеріалами справи та встановленими судом обставинами.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування позиченими коштами, їх розмір та порядок нарахувань, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про врахування при вирішенні даного спору постанови від 20 травня 2020 року у справі № 588/62/18, оскільки по-перше, в постанові відсутні правові висновку щодо застосування в даній ситуації статті 1048 ЦК України; по-друге, у справі, що розглядала касаційна інстанція існувала заборгованість за тілом кредиту, на яку нараховувалися проценти, а у справі, що переглядається не встановлено заборгованості позичальника за тілом кредиту.
З обґрунтуванням доводів апеляційної скарги щодо стягнення процентів з посиланням на постанову Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 331/4560/19 також не заслуговують на увагу з огляду на те, що обставини справи, що переглядається, та, яка розглянута касаційною інстанцію, є відмінними, а саме, у справі № 331/4560/19 сторони узгодили відсотки за користування кредитними коштами підписавши анкету-заяву та довідку про умови кредитування, де й були визначені проценти. Справа була направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова від 26 листопада 2020 року у справа № 691/231/20, на яку посилається скаржник в апеляційній скарзі щодо безпідставної відмови суду першої інстанції в нарахуванні процентів, не підлягає урахуванні при вирішенні цього спору, оскільки це судове рішення ухвалене Черкаським апеляційним судом, а приписи частини 4 статті 263 ЦПК України визначають, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені тільки в постановах Верховного Суду.
Інші постанови Верховного Суду, на які посилається представник Банку в апеляційній скарзі, мають відмінні від цієї справи обставини, а тому не підлягають застосуванню.
Аргументи апеляційної скарги щодо не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень статті 634 ЦК України не підлягають задоволенню. У цьому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період з моменту виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, які є найбільш сприятливими для задоволення позову.
За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма кредитного договору.
Доводи скаржника про безпідставність відмови в задоволенні позовних вимог Банку з огляду на відсутність фактів про визнання договору укладеного сторонами недійсним або нікчемним, не можуть бути взяті до уваги, оскільки, по-перше, саме позивач при зверненні до суду повинен довести ті обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги; по-друге, правочин вважається таким, що вчиненій у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами; по-третє, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Отже саме банк повинен підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Підтвердженням факту погодження сторонами основних умов кредитного договору, зокрема, суми позики та процентів за користування позиченими коштами, обов`язків та відповідальності сторін за невиконання умов договору є підписи сторін у відповідних документах. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи.
20 вересня 2022 року через електрону пошту апеляційного суду надійшло письмове пояснення представника позивача, яке містить клопотання про долучення до матеріалів справи виписки по кратці/рахунку «Скарбничка» та письмову інформацію щодо витрат та погашень по кредитному рахунку. 
Між тим зазначені письмові докази не можуть бути прийняті як докази та оцінена судом апеляційної інстанції з огляду на таке.
За приписами частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Зазначені виписка та письмова інформація не надавалися до суду першої інстанції як докази на підтвердження позовних вимог, в ході розгляду справи Банк будь-яких клопотань з цього приводу суду першої інстанції не заявляв та не посилався на ці докази в обґрунтування своїх позовних вимог. 
Більш того, в своїх поясненнях Банк також не зазначає і не надає відповідних доказів щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від Банку, а тому колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для прийняття судом апеляційної інстанції цих письмових доказ. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає. 
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 

Головуючий                                                Л.М. Царюк

Судді                                                                Т.М. Базовкіна 
      
       В.В. Коломієць